Az éjszaka sötétjében, hajnali négykor,
körülnézek, és a férjem sehol.
Tovább keresgélek, és meglátom őt
hanyatt fekve, széttett karral a plafont bámulva.
"Az életünk üres és értelmetlen gyerekek nélkül."
Már két és fél éve reménykedünk,
imádkozunk, és próbálkozunk hiábavalóan mesterséges megtermékenyítéssel.
Senki nem jött hozzánk.
A szívünket szaggató kétségbeesés éjről éjre felébreszt bennünket -
hogy már a barátaink és a család is hívogatni kezdtek, hogy hogy vagyunk.
Mert olyan egyértelműen depressziósak lettünk.
Klinikai pszichológusként és tudósként
arra neveltek, hogy a depressziót betegségnek tekintsem.
A rákhoz és a cukorbetegséghez hasonlóan a depresszió nevű kór is együtt jár
olyan tünetekkel, mint a kétségbeesés és az elszigetelődés.
És mindez mégsem magyarázta meg azt az utat, amire tévedtünk,
és nem magyarázza azt a depressziót sem, ami a házastárs elvesztése után tör ránk,
vagy egy vetélés, vagy trauma után,
vagy az olyan természetes átmeneteknél, mint lendületvesztés vagy életközépválság,
elakadások - kilétünk szempontjából lényeges szakaszok közti szünetek,
nem rendellenességek.
Ezek nem betegségek.
Így aztán a férjemmel együtt folytattuk az utat,
minden szakasz végénél olyan csalódással, mintha temetésen lettünk volna.
És ahogy haladtunk tovább megpróbáltatásaink útján,
a hónapok és évek során olyan apró fokozatokban kezdtük
fókuszunkat a sötét, elszigetelt, teljesen magányos helyről
áthelyezni oda, ahol elkezdtük meghallani a segítők és gyógyítók hangját:
azokat, akiket az Appalache ösvényen az "ösvény angyalának" neveznek,
mert ételt és vizet hoznak, amikor a legnagyobb szükség van rá.
A mi angyalaink azt hozták, amire nekünk a legnagyobb szükségünk volt:
bölcsességet, és útmutatást.
Egyik nap, ahogy jöttem haza egy újabb mesterséges megtermékenyítés után,
autóvezetés közben olyan nyomasztó érzésem volt,
hogy ez megint sikertelen lesz.
És valóban, ahogy beléptem az ajtón,
a bizonyíték megkérdőjelezhetetlen volt.
Egy kis döglött kacsaembrió feküdt a küszöbömön,
és tudtam, hogy nem létezik, hogy a bennem lévő embrió életben legyen.
Így aztán lefeküdtem, és hosszú depressziós álomba merültem,
majd arra ébredtem, hogy egy kacsa kopogott, "tk-tk-tk"
az anyakacsa,
az, amelyik elvesztette az áhított kicsinyét.
Az anyakacsa nagyon kitartó volt.
Elgondolkodtam, hogy mit akarhat tőlem, "tk-tk-tk".
Oda akart jönni hozzám.
És ahogy kinyitottam az ajtót, láttam, hogy ajándékot hozott nekem.
Azt, ami számára a világon a legértékesebb.
Egy hízott, zamatos kukacot.
Ott voltunk mi ketten, két leendő anyuka, nem voltunk egyedül.
Nem voltunk egyedül, mert ott voltunk egymás mellett,
és nem voltunk egyedül, mert a nagyobb erő idevezette a kacsát.
És ezen az erőn keresztül ért el hozzám az a fiú is a buszon.
A srác a buszon kacsintott, hozzám hajolt, és azt monda:
"Úgy nézel ki, mint az az anya, aki a világ végére is elmegy,
hogy mindenféle gyereket adoptálhasson", feltárva ezáltal egy új lehetőséget.
Éberré váltam azáltal, hogy hallgattam a segítőkre, és a gyógyítókra,
így legközelebb, amikor éjjel felébredtem,
már nem a depresszió feszített szét,
hanem egy hatalmas, egyértelműen szent Jelenlétet érzékeltem.
Ebben a Jelenlétben akkora szeretet volt, és olyan komolyság, hogy felültem.
És a Jelenlét így szólt: "Ha várandós lennél, fogadnál örökbe?"
És kimondtam valami hihetetlen erejűt, és igazat, hogy "Nem".
Ám azt is tudtam, hogy ez az utazás
jóval több, mint egy betegség,
és hogy ez a depresszió nyitotta meg az ajtót
azon az ösvényen, ami egy "leendő" spirituális ösvény.
Ahogy haladtam ezen az ösvényen,
akartam ezt a babát.
Nagyszerű volt, hogy spirituális úton voltam, de akkor is akartam a babát.
Úgyhogy nem hagytuk abba.
Fel, s le a keleti parton, az ország legjobb termékenységi klinikáin jártunk.
Eljutottunk egészen addig a csapatig, akik létrehozták a lombikbébi programot,
és ott ülve ágynyugalomban, a párommal való szolidaritásból,
azt vettük észre, hogy a hotelszobánk távirányítója megakadt egy csatornánál -
egy véget nem érő dokumentumfilmnél, ami négy órán át ment,
(Nevetés)
egy kisfiúról szólt,
és ez a kisfiú egyedül állt egy szemétkupac tetején,
és azt mondta: "Nem érdekel a szegénység, vagy hogy nem járhatok iskolába,
de annyira fáj, hogy nem szeret senki,
hogy ragasztót kell szipuznom, hogy a fájdalmat megszüntessem."
És ott fekve a sokadik megtermékenyítési kör után,
egymásra néztünk a férjemmel.
Ő mondta ki először.
Tudtuk, hogy van ott nekünk valahol egy kisgyerek.
Eljutottunk egy bölcs asszonyhoz,
és odagyűltünk az asztala köré,
egy valamikori plébános lánya volt ő.
Ránk nézett, és azt kérdezte:
"Őszintén, mit keresnek abban, akit a gyereküknek szeretnének?"
Hozzáhajoltam és így szóltam:
"Nekem teljesen mindegy, hogy fiú-e, vagy lány.
Teljesen mindegy, hogy milyen fajú, csak az fontos, hogy tudjon szeretni."
Akkor a férjem felugrott, és közbeszólt: "Hát ez is igaz, de azért legyen lány!"
(Nevetés)
Amit mindketten tudtunk, az volt, hogy az a hang, ami szerint
soha nem leszünk szülők, az a hang, ami a sötét magányból szólt hozzánk,
most azt mondta, hogy a szülőség a szeretetről szól.
Mert annyira fáj, ha nem szeretik az embert.
Mindössze csak egy anyukát akart, mindössze csak egy gyereket akartam.
Ami minket családdá tehet, az a szeretet.
A szülőség a szeretetről szól.
És a depresszió volt az átjáró a kapcsolódás és szeretet világához,
ahhoz a világhoz, amiben spirituális úton járunk.
Ez volt a depresszió, mint az ajtó egyik oldala.
És az ajtó másik oldalán ott volt a megvilágosodás, a melegség, a fény,
és a spirituális ösvény, a spirituális átjáró.
Na most, klinikai pszichológusként világos volt számomra,
hogy bármilyen igazságot,
amit valaki egyfajta lencsén át lát, azt lehet más szemszögből is tekinteni.
Az a bizonyosság bennem,
hogy a depresszió és a spiritualitás ugyanannak az ajtónak a két oldala,
a tudománytól nagyon távolinak tűnt.
Így aztán a laboromban, Myrna Weissmannal, Brad Petersonnal,
és Rafi Bancellel együtt megnéztük ezt tudományos szempontból.
Az ajtó két oldalát - hol van ez az agyban?
Mitől vezet a depresszió a spiritualitás, nem pedig a betegség felé.
És megtaláltuk.
Megtaláltuk a kortex nagy kiterjedésű, széles területein.
Meghívtunk a laborunkba olyan embereket,
akiknek a családjában generációk óta halmozódik a mély depresszió,
és olyan hasonló embereket, akik szintén generációk óta halmozzák a depressziót,
de akik a szenvedésük útján
elértek egy alapvetően spirituális ösvényre.
Olyanokat, akik számára a depresszió a sötétségen való átutazás volt.
És azt találtuk,
hogy az agyban pontosan ugyanazok a területek
sorvadtak el és száradtak el az élethossziglan tartó depresszió során,
amelyek az erős személyes spiritualitás úton haladóknál
egyfajta megvastagodást mutattak.
A kortexük olyan vastag volt,
mintha csak egy amazóniai fát látnánk,
szemben egy hidegtől és szárazságtól sorvadó fával.
Egy ajtó két oldala. A depresszió nem mindig betegség.
Lehet az.
Lehet, hogy át kell keretezni, újrakalibrálni, gyógyszerrel kezelni.
Lehet.
Ám nagyon gyakran, a depresszió, ahogy mi találkozunk vele,
lényegbevágó a tehetségünk és fejlődésünk kibontakoztatása szempontjából.
A férjem és én így, ezzel a tudással folytattuk:
spirituális úton haladva kutattunk a gyermekünk után.
Világossá vált, hogy a szenvedésünk oka nem rosszakarat volt,
sem egy semmitmondó tünet,
és amikor arra fókuszáltunk, hogy lehetséges,
a Jelenlét visszatért.
A Jelenlét ugyanazt a mélyreható kérdést tette fel.
És a válaszom őszinte volt, ami az volt, hogy közeledem.
Érzem, hogy haladunk az úton.
Látom, hogy lehetséges
spirituálisan azzá válni, aki képes igent mondani.
De még azért nem tartok ott,
hogy örökbefogadjak akkor is, ha várandós lennék.
A szeretet nőtt bennem, de van annyira nagy már?
Még nem.
Így folytattuk, és azon kaptam magam,
hogy azokhoz tartozom, akik generációk óta tudják,
hogy a depresszió csak az ajtó egyik oldala,
és a spirituális ébredés a másik.
Ott ültem az "inipi"-ben, az izzasztókunyhóban,
a Lakoták közt, Dél-Dakotában, csatlakozva az asszonyok köréhez.
Itt minden asszony elmesélte saját szenvedését, ami idevezette őt,
hogy közösen imádkozzunk.
"A fiam 40 éves. Nem jött haza a családjához."
"A 14 éves fiam rászokott az anyagra."
És cserébe én is megosztottam velük, hogy a spirituális gyermekem után kutatok.
Együtt imádkoztunk és felküldtük az imát.
Küldtük az imáinkat egymásért, magunkért, és a közösségért, fel,
a Nagy Szellemhez, a "Wananchi"-hoz.
Éjjel csörgött a telefon.
Megtalálták őt, azon az éjjelen a világ másik felén.
Megtudtuk, hogy a Miller gyerek volt az üzenet.
"Nagyszerű lányok vannak, és biztos, hogy találhatunk önöknek lányt,
de ez a Millerék gyereke, és kisfiú."
Nos ezzel kapcsolatban van mondanivalója
a klinikai tudománynak a spiritualitásról.
Amikor azokat az asszonyokat néztük, akik a szenvedésükön keresztül
eljutottak a spiritualitáshoz, és szép vastag kortexre tettek szert,
láttuk, hogy volt nekik egy másik minőségük is:
a fejük hátsó része egy bizonyos hullámhosszú energiát bocsátott ki,
amit "alfának" nevezünk.
Ugyanezt találjuk a meditáló szerzetesek fejének hátsó részén is.
Az alfának van egy másik elnevezése is: a Shumann-hullámok.
A földkéreg hullámhossza.
A spirituálisan elkötelezett agy a földkéreg hullámhosszán rezeg.
Az Inipitől a bolygón át, megtalálták Ézsaut,
ebben a tudatosság és szeretet mátrixban, ahol a szent mező bennünk van,
körülöttünk, átmegy rajtunk, és beborítja az egész élő bolygót.
Ez az a világ, amiben élünk - a világ, amiben sosem maradunk magunkra,
amiben van útmutatás, angyalok, segítők, és gyógyítók.
És a szeretet mezője segítségével elér hozzánk éppen az az ember,
mint a srác a buszon, vagy a sámánasszony, vagy az az élőlény, a kacsa,
a bölcs, nagylelkű állatok, nővéreink, bátyáink.
És valójában nem hihetjük többé magunkat egy közömbös színpad színészeinek,
hanem tudnunk kell, hogy a világ élő,
és áthatja a hatalmas alfa-hullámokként beazonosított szent mező.
Ezt felismerve, elkezdhetjük az életünket inspiráltnak tekinteni -
olyan értelemmel telinek, amit nem mi teremtünk,
hanem a világ szövetének egy darabkájaként van jelentősége.
Sugalmazott életünk van.
Ézsaut, a fiamat, megtaláltuk és Ézsaunak neveztük el,
a Lakota "egy világ" után, mivel ők segítettek megtalálni őt.
És mégis, még mindig, bár sokkal kevésbé depressziósan,
és sokkal inkább szeretettel és kapcsolódással telve,
bennünk volt a találkozásunk, a megtalálása,
hazahozása miatti szorongás.
Egy nap, a FedEx hozott nekünk egy csomagot, amit kinyitottunk,
és egy videó volt benne.
Betettük,
és a világ legvidámabb kisfiúját látva, tele boldogsággal, a nővért átölelve -
olyan szeretet emelt fel, amit azelőtt soha nem éreztem,
és a depresszióm leghalványabb nyoma is földön heverő szilánkká lett.
És akkor a férjemmel végre szülőként tértünk nyugovóra.
Azon az éjjelen a Jelenlét visszatért -
a nagy szentséges Jelenlét, - harmadik alkalommal.
Ha most terhes lennél, akkor is fogadnál örökbe?
"Igen, megtaláltam a spirituális gyermekemet, igen!"
És azon az éjjelen természetes módon megfogant
a húga.
Spirituális ikreink lettek.
Szóval, amikor hallod a kopogtatást,
fontold meg az elhívást.
Sokkolóan hangzik, de mintha az ajtón való átlépésnél a sötétből kinyúló kéz
ugyanaz a kéz lenne, ami hívogat,
ami vezet, és végül megajándékoz.
Az ajtó másik oldalán pedig ott van az inspirált élet,
amit ez a jelenlét mutat meg nekünk.
Köszönöm.
(Taps)