בחשכת הלילה ארבע לפנות בוקר
אני מסתכלת לצדי ובעלי לא שם
אני מסתכלת מעבר למיטה ואני מוצאת אותו
שוכב על גבו מסתכל על התקרה וזרועותיו פשוטות
"חיינו ריקים וחסרי משמעות ללא ילדים."
זה היה אחרי שנתיים וחצי
של תקוות תפילות וטיפולי הפריה כושלים
אף אחד לא בא
והייאוש שקרע לנו את הלב העיר אותנו לילה אחר לילה
עד לנקודה שהחברים והמשפחה היו מתקשרים "רק כדי לבדוק מה שלומנו"
כי כל כך ברור היה שהיינו מדוכאים
בתור פסיכולוגית קלינית וחוקרת
לימדו אותי לראות בדיכאון מחלה
בדומה לסרטן או סוכרת, לדיכאון כמחלה היו סימפטומים
של ייאוש ובידוד
אבל זה פשוט לא היה הסבר מספק לדרך בה הלכנו
וזה גם לא מסביר דיכאון שנובע מאובדן של בן-זוג,
הפלה, טראומה,
או המעברים הטבעיים בחיים "תסמונת השנה השנייה" משבר גיל העמידה,
שינויים ומעברי שלבים בחיים אשר נראים מהותיים למי שאנחנו -
אנחנו לא פגומים
אלה אינם מחלה.
וכך בעלי ואני המשכנו
וכל מחזור הסתיים באכזבה שהרגישה כמו לוויה
ותוך שהמשכנו במסלול הניסיונות שלנו
התחלנו, בהדרגתיות מאוד, לאורך חודשים ושנים
לפתוח את עינינו, ממקום חשוך ומבודד, בו היינו לבדנו
למקום בו התחלנו לשמוע להנחיה של מסייעים ומרפאים
האנשים שנקראים בפי מטיילים על שביל האפלצ'ים "מלאכי השביל"
מכיוון שהם מביאים אוכל ומים כשהמטיילים נזקקים לכך ביותר
מלאכי השביל שלנו הביאו לנו מה שהיינו זקוקים לו ביותר
תבונה והכוונה
כך יום אחד שבתי הביתה לאחר עוד ניסיון הפריית מבחנה
עם תחושה מטרידה בעודי נוהגת
שגם הניסיון הזה ייכשל
וכמו אישור לכך, כשפסעתי לעבר הדלת
הראיות היו חד-משמעיות.
עובר ברווז קטנטן מת שכב על מפתן ביתי
וידעתי שאין אפשרות שהעובר שבתוכי חי
אז נכנסתי למיטה לתנומה ארוכה ומדכאת
והתעוררתי למשמע נקישות של ברווז -
אמא ברווזה.
שאיבדה גם היא את התינוק שחלמה עליו.
והאמא ברווזה הייתה עיקשת.
תהיתי מה היא יכולה לרצות ממני.
היא רצתה להתקרב לעברי.
וכשפתחתי את הדלת, ראיתי שהיא הביאה לי מתנה -
הדבר הכי יקר לה בעולם.
היא הביאה לי תולעת עסיסית ושמנה.
אמא ברווזה ואני, שם היינו שתינו שתיים שחלמו להיות אמהות, לא לבד.
לא לבד - כי הברווזה ואני היינו יחדיו
ולא לבד - בגלל הכוח העליון שהביא את הברווזה.
והכוח העליון הזה זימן גם את הבחור באוטובוס
והבחור באוטובוס קרץ לי, התכופף ואמר
"את נראית בדיוק מסוג האמהות שיקיפו את העולם
ויאמצו כל מיני ילדים'" ובכך פתח את האפשרות החדשה הזו.
להקשיב למסייעים ולמרפאים פתח את המודעות שלי
כך שבפעם הבאה שהתעוררתי בלילה
זה לא היה מהדיכאון שקרע את ליבי
אלא על ידי נוכחות עצומה וללא ספק נשגבה מאוד
נוכחות בעלת אהבה כה עצומה וכה מעוררת יראה שהתרוממתי וישבתי במיטתי
והנוכחות שאלה: אם היית בהריון האם היית מאמצת ילד?
ואני עניתי לדבר כל כך עצום ועוצמתי: את האמת, שהייתה: "לא"
אבל ידעתי גם שהמסע הזה
הוא יותר ממחלה
ושהדיכאון הזה פתח את הדלת
למסלול של התהוות, נתיב רוחני.
בעוד אנו ממשיכים במסלול הזה,
רציתי את התינוק הזה,
זה היה נהדר שהייתי על המסלול הרוחני הזה אבל אני רציתי את התינוק הזה,
לכן לא ויתרנו,
לאורך כל החוף המזרחי, ביקרנו במעבדות ההפריה החוץ-גופית הטובות בארה"ב,
אפילו מצאנו וביקרנו אצל הצוות שהמציא את ההפריה החוץ-גופית,
וכשישבנו שם, בסולידריות במיטות ההתאוששות, אני ובעלי,
גילינו שהשלט תקוע, בחדר המלון שלנו על ערוץ אחד -
סרט תיעודי בלתי נגמר אחד בן ארבע שעות
(צחוק)
על ילד קטן -
ילד קטן שעמד לבדו במזבלה,
ואמר: "לא אכפת לי שאני עני לא אכפת לי שאני לא יכול ללכת לבית-ספר.
אבל זה כואב כל כך לא להיות נאהב
שאני מסניף דבק כדי לא להרגיש את הכאב."
וכששכבתי שם על אחרי סבבים מרובים של הפריה,
בעלי ואני הסתכלנו אחד על השנייה.
והוא אמר את זה ראשון.
ידענו שיש אי שם ילד עבורנו
מצאנו את דרכנו
לאישה חכמה וישבנו ליד שולחנה,
היא הייתה בתו של איש כמורה לשעבר.
היא הסתכלה עלינו ואמרה בכנות,
"מה אתם מחפשים בילד שלכם?"
התכופפתי לעברה ואמרתי,
"לא אכפת לי אם זה יהיה בן או בת,
לא אכפת לי מאיזה מוצא הוא. רק בבקשה שזה יהיה ילד שמסוגל לאהוב."
ובעלי נכנס לדבריי ואמר: כן, כל זה אבל שיהיה בת."
(צחוק)
מה שידענו שנינו זה שהקול שאמר
לעולם לא תהיו הורים, הקול שהגיע מלהיות לבד בחשכה
עכשיו היה קול שאמר: הורות זה אהבה.
זה כואב כל כך לא להיות נאהב.
כל מה שהוא רצה זו אמא, כל מה שאני רציתי זה ילד.
מה שהיה הופך אותנו למשפחה - זו האהבה.
הורות משמעה לאהוב.
הדיכאון הזה שימש כצוהר לעולם של חיבור, עולם של אהבה,
עולם שבו אנו פוסעים במסלול רוחני
הדיכאון הזה היה רק צד אחד של הדלת.
ובצידה האחר? היו הארה, חום, אור
ונתיב רוחני, מעבר לרוחניות.
עכשיו, בתור חוקרת בתחום הרפואה , היה לי ברור
שכל דבר אמיתי,
דרך עדשה אנושית נוספת של ידיעה יכול להראות שוב.
הביטחון שהיה לי,
שדיכאון ורוחניות הם שני צדדים של אותה דלת
נראה בהחלט כמו משהו שאפשר להוכיח מדעית.
ולכן המעבדה שלי בשיתוף עם זו של מירנה וייסמן ובראד פיטרסון
וראבי בנסל, עבדו על החלק המדעי:
שני צדדים של אותה דלת- היכן זה נמצא במוח ?
היכן נמצא הדיכאון כצוהר למסלול רוחני, לא המחלה.
ומצאנו את זה.
ומצאנו את זה באזורים נרחבים ומפושטים בקליפת המוח.
הזמנו למעבדתנו
אנשים בדיכאון עמוק ממשפחות בהן דורות רבים שסבלו מדיכאון,
ואנשים בעלי רקע אישי ומשפחתי דומה עמוסים בדורות של דיכאון
אשר דרך מסע הייסורים שלהם
הגיעו למסלול רוחני מהותי
אנשים שמה שגרם להם לתת גז היה הדיכאון בכך שעברו דרך החשכה.
ומה שמצאנו,
זה שבדיוק אותם האזורים במוח
אשר התנוונו וקמלו במצבי דיכאון ממושך.
אצל האנשים בעלי האישיות הרוחנית החזקה
הייתה התעבות של אותם אזורים.
קליפת המוח הייתה עבה
כאילו זו קליפת עץ באמזונס,
לעומת עץ שקמל עקב הקרה והיובש.
שני צדדים של אותה הדלת - זה קיים בתוכנו דיכאון אינו תמיד מחלה.
הוא יכול להיות.
אנחנו יכולים להזדקק לאתחול מחדש או כיול מחדש או להיעזר בתרופות,
הוא יכול להיות.
אבל לעיתים קרובות, דיכאון כפי שכל אחד יתמודד איתו
הוא מהותי ליכולות שלנו, ומהותי להתפתחות שלנו.
בעלי ואני המשכנו הלאה עם הידע הזה:
שאנחנו פוסעים במסלול הרוחני שלנו בחיפוש אחר הילד שלנו.
ברור היה שהסבל שלנו לא היה ללא סיבה
הוא לא היה סימפטום שהופיע סתם,
ועם המודעות לכך שאנחנו נמצאים בהתהוות,
הנוכחות חזרה.
והנוכחות שאלה את אותה שאלה באופן עמוק ועוצמתי.
ותשובתי הכנה הייתה - שאני בדרך לשם.
אני יכולה לחוש שאנחנו מתקדמים לשם.
יש לנו אפשרות
להתפתח רוחנית ולהתהוות לאנשים שיענו כן.
אבל לא, אני עדיין לא ממש שם
שאאמץ ילד אם הייתי בהריון.
אהבתי גדלה, אבל האם אהבתי גדולה עד כדי כך?
עדיין לא.
וכך המשכנו במסענו, ומצאתי את עצמי
בקהילה של אנשים שידעו מזה דורות רבים
שדיכאון הוא רק צד אחד של הדלת,
והתעוררות רוחנית הוא צידה השני.
ישובות על הקרקע ב"איניפי", אוהל ההזעה,
בין שבט הלקוטה של דקוטה הדרומית, הצטרפתי למעגל הנשים.
וכאן כל אישה דיברה על הסבל שהביא אותה
לתפילה הקולקטיבית שלנו.
'הבן שלי בן 40 והוא לא שב הביתה למשפחתו.'
'הבן שלי בן 14 והוא מתחיל להשתמש בחומרים ממכרים.'
ואני בתורי שיתפתי, שאני מחפשת את הילד הרוחני שלי.
ביחד התפללנו ושלחנו את התפילה למעלה.
שלחנו את התפילה שהתפללנו אחת עבור השנייה, עבור עצמנו ועבור הקבוצה, למעלה
לרוח הגדולה - וואנאניצ'י.
באותו הלילה צלצל הטלפון.
מצאו אותו, באותו לילה בצד השני של כדור הארץ.
בהודעה נאמר מצאנו את הילד של הזוג מילר.
יש בנות נהדרות, ואנחנו בהחלט יכולים למצוא לכם בת,
אבל זה בוודאות הילד שלהם, וזה בן.
אז הפעם, למדע הקליני
היה משהו לומר למסלול הרוחני.
כשהסתכלנו על המוח של הנשים שדרך הסבל
הגיעו למסלול רוחני, והיו בעלות קליפת מוח יפה ועבה,
הייתה להן תכונה נוספת:
בחלק האחורי במוחן נמדד אורך גל מסוים של אנרגיה
שאנו קוראים לו "אלפא".
אשר נמצא גם במדדים של החלק האחורי במוחו של נזיר שעושה מדיטציה.
"אלפא" ידוע בשם נוסף - "קבוע שומאן"
זהו אורך הגל בקרום כדור הארץ.
מוח שעסוק בפעולה רוחנית רוטט בתדר זהה לזה של קרום כדור הארץ.
מתוך האיניפי, לצד השני של העולם שם נמצא אייזאה דרך המטריקס
של תודעה, אהבה השדה הקדוש הזה שבתוכנו, דרכנו, סביבנו
ועוטף את העולם כולו.
זהו העולם בו אנו חיים - עולם בו לעולם איננו לבד
עולם בו יש הכוונה, "מלאכי שביל" מסייעים ומרפאים.
ודרך שדה האהבה מגיע בדיוק האדם,
הבחור באוטובוס, האישה המרפאה, בעל-החיים, הברווז,
החיות הנבונות ורחבות הלב, אחינו ואחיותנו,
ואז אנחנו כבר לא יכולים לחשוב שאנחנו שחקנים על במה דוממת,
אלא שהעולם חי
ומוקף בשדה הקדוש, אותו אנחנו יכולים למדוד כאלפא בעל משרעת גבוהה.
ביודענו זאת אנחנו חיים חיים מלאי השראה -
חיים בעלי משמעות אותם אין אנו יוצרים
אלא היא באמת טבועה בעצם קיום העולם.
אנחנו חיים חיים מלאי השראה.
אייזאה, הבן שלי, נמצא, קראנו לו אייזאה-
עבור "עולם אחד" בלקוטה על שם אלה שעזרו למצוא אותו.
אבל על אף שהיינו הרבה פחות מדוכאים
והרבה יותר מלאי אהבה וחיבור,
עדיין היה בנו חשש מהפגישה איתו
מלהביא אותו הביתה
ואז, יום אחד, הגיעה חבילה בדואר פתחנו אותה
ושם היה הסרטון.
הכנסנו אותו
ולפנינו הופיע ילד עליז מלא שמחת חיים זרועו מסביב לאחות -
אהבה כמו שמעולם לא הרגשתי גרמה לי התעלות,
וכל שאריות הדיכאון התנפצו לרסיסים.
וביחד, בעלי ואני הלכנו לישון כהורים.
באותו הלילה, הנוכחות חזרה -
הנוכחות העצומה והנשגבה, בפעם השלישית.
"אם היית בהריון עכשיו, האם היית מאמצת ילד?"
"כן, מצאתי את הילד הרוחני שלי, כן."
ובאותו הלילה הריתי בצורה טבעית -
את אחותו.
היו לנו תאומים רוחניים.
אז כשאתם שומעים את הדפיקה בדלת
תשקלו את ההזמנה.
מה שנשמע מפתיע וכאילו היד שלוקחת מתוך החשכה
כשאנחנו עוברים דרך הדלת - זו היד שמזמינה
שמכוונת, ולבסוף נותנת.
בצד השני של הדלת נמצאים החיים מלאי ההשראה
הניתנים לנו על ידי הנוכחות.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)