טנסי וויליאמס אמר לנו פעם,
"מתישהו אתה מביט במראה
"ואתה מבין שמשתקף בה הוא כל מה שתהיה אי-פעם,
"ואז אתה מקבל את זה, או הורג את עצמך...
(צחוק)
"...או מפסיק להתבונן במראות."
(צחוק)
ואם מדברים על מראות, מישהו אחר אמר פעם,
"אם נתעמק מדי במה שקורה במראה האחורית שלנו,
"בטוח שנתנגש בפנס רחוב."
הקדשתי את ארבע השנים האחרונות לחקר אנשים שמתבוננים במראות,
מראות אחוריות ומראות בכלל, בחתירה למודעות עצמית.
רציתי לגלות מהי בעצם מודעות עצמית
מה מקורה,
מדוע אנו זקוקים לה
ואיך להשיג עוד.
צוות המחקר שלי סקר כמותית אלפי אנשים.
ניתחנו קרוב ל-800 מחקרים מדעיים
וניהלנו עשרות ראיונות עומק
עם אנשים ששיפרו באופן דרמטי את מודעותם העצמית.
למען האמת, בהתחלה,
היינו מודאגים מאד שמא לא נמצא אנשים כאלה,
שאותם כינינו: "חדי-הקרן של המודעות העצמית."
(צחוק)
באמת.
אבל תודה לאל, מצאנו אותם.
כי מה שחדי הקרן האלה לימדו אותי
ייצור עבור כולנו התגלות פורצת-דרך
איך למצוא מודעות עצמית אמיתית.
ובזה ברצוני לשתף אתכם.
היום אני רוצה שתחשבו כיצד אתם חושבים על עצמכם.
אני יודעת שזה קשה לעיכול,
וכדי להגיע לכך, יהיה עלינו לנתץ
את אחת האמונות המבוססות ביותר לגבי השגת מודעות עצמית.
אבל נתקדם שלב-שלב.
מהו בכלל הדבר הזה, "מודעות עצמית"?
זו היכולת לראות את עצמנו בבירור,
להבין מי אנו, איך אחרים רואים אותנו
ומהו מקומנו בעולם.
המודעות העצמית מעניקה לנו כוח.
מה שנגלה אולי לא תמיד ימצא חן בעינינו,
אבל יש נחמה בהתוודעות לעצמך.
ולמעשה, נערכו המון מחקרים
שמראים שאנשים מודעים לעצמם מגשימים את עצמם יותר;
מערכות היחסים שלהם חזקות יותר;
הם יצירתיים יותר;
הם בטוחים יותר בעצמם ומיטיבים יותר לנהל תקשורת;
הם בסבירות נמוכה יותר למות, לרמות ולגנוב;
הביצועים שלהם בעבודה טובים יותר וגם בסבירות רבה יותר לקידום;
והם גם מנהיגים אפקטיביים יותר של חברות רווחיות יותר.
בעולם המודעות העצמית יש שני סוגי אנשים:
אלה שחושבים שהם מודעים לעצמם
(צחוק)
ואלה שמודעים לעצמם.
זה נכון.
הצוות שלי מצא ש-95% מהאנשים חושבים שהם מודעים לעצמם,
(צחוק)
אבל המספר האמיתי קרוב יותר ל-10 או 15 אחוזים.
אתם יודעים מה זה אומר, נכון?
(צחוק)
זה אומר שביום טוב - ביום טוב! -
80% מאיתנו משקרים לעצמם
(צחוק)
בשאלה אם הם משקרים לעצמם.
(צחוק)
מפחיד, לא?
אז אתם יכולים לתאר לעצמכם את האתגר שלנו,
למצוא מי באמת מודעים לעצמם.
מה לדעתכם היה קורה אילו שאלתי,
"הי! כמה אתה מודע לעצמך?"
בדיוק.
אז כדי להשתתף במחקר שלנו, חדי הקרן היו צריכים לעבור ארבע משוכות.
הם היו צריכים להאמין שהם מודעים לעצמם,
על-פי הערכה שפיתח ואישר הצוות שלי.
לפי אותה הערכה, מישהו שמכיר אותם היטב היה צריך לאשר זאת.
היה עליהם להאמין
שבמהלך חייהם הם שיפרו את מודעותם העצמית,
וגם מי שמדרג אותם היה צריך להסכים איתם.
מצאנו 50 איש
מתוך מאות רבות מאד שעמדו באמות המידה שלנו.
הם היו אנשי-מקצוע, יזמים, אמנים, סטודנטים, עקרות ועקרי בית.
ולא מצאנו שום דפוס של תעשיה, גיל, מגדר
או כל מאפיין דמוגרפי אחר.
חדי הקרן האלה עזרו לצוות שלי לגלות אמת מפתיעה ביותר.
הגישה המשמשת אתכם לבחינת המחשבות, הרגשות והמניעים שלכם,
להתבוננות העצמית שלכם,
ובכן, אתם ודאי עושים זאת -
אי-אפשר לרכך את זה -
אתם כנראה עושים זאת לגמרי לא-נכון.
יש אכן סיבה לכך שכה מעטים מאיתנו מודעים לעצמם.
הבה ואספר לכם על אותו ערב
בו גיליתי לראשונה את האמת המכוערת בקשר להתבוננות העצמית.
השעה היתה בערך 10 בערב, בלילה אביבי נפלא בקולורדו.
הייתי במשרד שלי,
וירדתי על קולה דיאט ופופקורן.
(צחוק)
זה עתה סיימתי לנתח מערך של נתונים,
ולומר שהייתי מופתעת תהיה לשון-המעטה.
הצוות שלי ואני סיימנו זה עתה מחקר פשוט
שבחן את היחסים שבין ההתבוננות העצמית
לבין דברים כמו אושר, דחק וסיפוק בעבודה.
מן הסתם, למתבוננים בעצמם תהיינה תוצאות טובות יותר.
נכון שגם אתם חושבים כך?
הנתונים שלנו אמרו בדיוק את ההיפך.
המתבוננים בעצמם היו יותר מתוחים ומדוכאים,
שאבו פחות סיפוק מהעבודה וממערכות היחסים שלהם,
שלטו פחות בחייהם.
לא היה לי מושג מה קורה כאן.
וזה החמיר.
התוצאות השליליות האלה התגברו ככל שגברה ההתבוננות העצמית.
(צחוק)
הייתי מבולבלת למדי.
בהמשך אותו שבוע נתקלתי במאמר בן 20 שנה
שבחן את הסתגלותם של אלמנות ואלמנים לחיים ללא בני ובנות זוגם.
החוקרים מצאו
שאלה שניסו להבין את משמעות אובדנם
היו מאושרים יותר ומדוכאים פחות כעבור חודש,
אך כעבור שנה, היו מדוכאים יותר.
הם היו מקובעים במה שקרה להם במקום להמשיך בחייהם.
הייתם במצב הזה?
אני, כן.
ניתוח עצמי עלול ללכוד אותנו בגהינום נפשי מעשה-ידינו.
אז הדברים החלו להיראות הגיוניים.
חובבי ההתבוננות העצמית בסגנון "מת לחיות",
בפרט חובבי ההתבוננות העצמית כאן בקהל אולי חושבים,
"בטח. התבוננות עצמית יכולה לדכא,
"אבל התובנות שמגיעים אליהן שוות את זה."
ואתם צודקים.
לא באתי לומר לכם
שהרדיפה אחר מודעות עצמית היא בזבוז זמן.
בהחלט לא.
באתי לומר לכם שאופן הרדיפה שלכם לא עובד.
הנה המציאות המפתיעה:
החשיבה על עצמך אינה קשורה להכרת עצמך.
כדי להבין זאת,
הבה נבחן את השאלה הכי נפוצה בהתבוננות העצמית:
"מדוע?"
נניח שאנו מחפשים אחר הסיבה למצב-רוח רע:
"מדוע אני כה נרגזת לאחר מריבה עם החבר שלי?"
או פקפוק באמונה כלשהי:
"מדוע אני לא מאמין בעונש המוות?"
או נסיון להבין תוצאה שלילית מסוימת:
"מדוע נאלמתי דום במהלך הישיבה?"
למרבה הצער, השאלה "מדוע?"
לא מובילה אותנו לאמת בנוגע לעצמנו,
אלא מרחיקה אותנו ממנה.
יש לכך סיבות רבות.
היום אציג לכם שתיים.
הנה הסיבה הראשונה לכך שלא כדאי לשאול "מדוע?":
החוקרים מצאו
שלא משנה כמה ננסה,
לא נוכל לחפור ולהעלות את מחשבותינו, רגשותינו ומניעינו התת-הכרתיים.
והיות שהרבה כל-כך חבוי מההכרה המודעת,
הרי שנמציא תשובות שמורגשות כנכונות
אך לעתים קרובות הן מוטעות מאד.
אתן לכם דוגמה.
הפסיכולוגים טימותי ווילסון וריצ'רד ניסבט הציבו שולחן קלפים
מחוץ לחנות כלבו מקומית באן ארבור שבמישיגן.
על השולחן הם הניחו זוגות זהים של גרבונים
וביקשו מהעוברים ושבים לומר מה מוצא חן בעיניהם.
(צחוק)
חקר הצרכנות מראה שאנשים מעדיפים את המוצרים שמימין.
וזה בדיוק מה שקרה.
אף על פי שכל הזוגות היו זהים,
אנשים בחרו את זוג D ביחס של 4 ל-1.
כשנשאלו מדוע בחרו אותו,
הצהירו בבטחון גמור שזוג D הוא פשוט טוב יותר
(צחוק)
ואפילו - שימו לב -
אפילו כשהחוקרים גילו להם את השפעת המיקום
הם סירבו להאמין.
הסיבה השניה לכך ש"מדוע" היא שאלה גרועה,
היא שהיא מכוונת אותנו הלאה מטבענו האמיתי.
אנו אוהבים לראות במוח שלנו מחשב-על
שמנתח מידע באופן רציונלי ומסיק מסקנות מדויקות.
למרבה הצער, זה לא מה שקורה.
בואו נעשה תרגיל זריז המבוסס על מחקר פסיכולוגי קלאסי נוסף.
אילו ביקשתי מכם לערוך רשימה
של כל הסיבות למצב של מערכות היחסים הרומנטיות שלכם,
מה הייתם אומרים?
הבה נאמר שבאופן כללי, מערכות היחסים שלכם מעולות.
אבל בואו נעמיד פנים שאתמול
נכנסתם למריבה ענקית
לגבי הדרך הנכונה להכניס כלים למדיח.
(צחוק)
נורא ואיום.
משהו שקרוי "אפקט האחרונוּת"
נותן למריבה משקל לא-הוגן.
אולי תחשבו דברים כמו, "נמאס לי מההסברים הגבריים האלה!"
(צחוק)
או משהו כמו,
"מה זה חשוב איך אני מכניס כלים למדיח?"
ומהר מאד תתחילו לחשוב
שמערכת היחסים שלכם לא כל-כך מוצלחת.
(צחוק)
השאלה "מדוע?" יצרה "עובדות חלופיות".
(צחוק)
ועם הזמן, זה מרחיק אותנו ממי שאנו באמת,
זה מערפל את תפישתנו העצמית.
אז אתם אולי תוהים,
אם השאלה "מדוע?" גורמת לדכאון, לעודף בטחון ולטעויות,
כנראה שהיא לא תשפר את מודעותנו העצמית.
אבל אל דאגה.
לא באתי לומר לכם להפסיק לחשוב על עצמכם.
באתי לומר לכם להתחיל לעשות זאת טיפ-טיפה אחרת.
אז אם לא כדאי לשאול "מדוע?", מה כדאי לנו לשאול?
זוכרים את חדי-הקרן של המודעות העצמית?
כשבדקנו מהי גישתם להתבוננות עצמית, מצאנו את התשובה.
ניתחנו ממש מאות עמודי תמלילים
ומצאנו דפוס ברור ביותר.
למרות שהמילה "מדוע" הופיעה פחות מ-150 פעם,
המילה "מה" הופיעה יותר מ-1000 פעם.
אתן לכם כמה דוגמאות.
נייתן, מנהל מותג,
קיבל סקירת ביצועים איומה מהבוסית החדשה שלו.
במקום לשאול, "מדוע אנו כמו שמן ומים?"
הוא שאל,
"מה אוכל לעשות כדי להראות לה לה שאני האדם הכי מתאים לתפקיד?"
זה שינה הכל.
עכשיו מראים לי את נייתן והבוסית שלו
כהוכחה לכך שהפכים מנוגדים יכולים לעבוד יחד.
שרה, מחנכת בכירה, אובחנה עם סרטן שד בסוף שנות ה-40 שלה.
וכשהיא שאלה, "מדוע זה קרה דווקא לי?"
היא אמרה שהרגישה כאילו קיבלה גזר דין מוות.
אבל אז היא שאלה,
"מה הכי חשוב לי?"
וזה עזר לה להגדיר
איך היא רוצה שחייה ייראו בזמן שנותר לה.
היום היא אין לה סרטן
והיא ממוקדת יותר במערכות היחסים שהכי חשובות לה.
חוזה, שפרש מעסקי הבידור, שנא את עבודתו הנוכחית.
במקום להיתקע, כמו רבים מאיתנו,
ולשאול, "מדוע אני מרגיש נורא כל-כך?"
הוא שאל,
"מהם המצבים בהם אני מרגיש נורא ומה משותף להם?"
הוא הבין מהר מאד שלעולם לא יהיה מאושר בעבודתו,
וזה נתן לו את האומץ
לפתוח בקריירה חדשה ומספקת בהרבה כמנהל הון.
אלה רק שלוש דוגמאות
מתוך עשרות חדי-קרן ששאלו "מה?" במקום "מדוע?"
האם יש כאן אנשים כמו נייתן, שרה וחוזה?
אוסיף עוד מישהו:
טאשה.
מוקדם יותר השנה פרסמתי ספר שעוסק בכל זה,
ואני מאד גאה בו.
אבל יום אחד, מסיבה כלשהי,
עשיתי מה שאסור לשום סופר לעשות:
קראתי את הביקורות ב"אמזון".
(צחוק)
ומה אומר לכם, זה הרס אותי.
שאלתי, "מדוע אנשים מתאכזרים אלי כל-כך
"בגלל ספר שבו השקעתי אלפי שעות מחקר?
"ושאותו כתבתי כדי לשפר את חייהם?"
נכון?
נכנסתי למערבולת של תיעוב עצמי.
זאת היתה באמת אחת מנקודות השפל בחיי.
חלפו שבועיים
ואז היתה לי הארה:
אולי כדאי לי לאמץ את העצה שלי.
(צחוק)
אז ניסיתי שאלה אחרת:
"מה עם כל אותם אנשים
"שאמרו לי שהספר שלי עזר להם לשנות את חייהם?"
איזו תוצאה שונה.
אז לא, גם זה לא הצעד הנכון.
החיים אינם קלים, נכון?
ממש לא.
(צחוק)
היא יודעת זאת. כולנו יודעים.
אבל ראיתי הוכחות כה רבות
לכך שהמודעות העצמית נותנת לנו סיכוי טוב יותר
למצוא אושר והצלחה בעולם המטורף הזה.
בתור התחלה, עלינו להחליף מילה פשוטה אחת.
"מה?" במקום "מדוע?".
שאלות "מדוע?" תוקעות אותנו מול המראה האחורית.
שאלות "מה?" דוחפות אותנו לעבר עתידנו.
כבני-אדם, התברכנו ביכולת להבין מי אנו,
מה אנו רוצים לתרום ואילו חיים אנו רוצים לחיות.
זיכרו: בין חדי-הקרן שלנו לא היה שום דבר משותף
פרט לאמונה בחשיבות המודעות העצמית
והמחויבות היומיומית לטפח אותה.
זה אומר שכולנו יכולים להיות חדי-קרן.
החתירה למודעות עצמית אינה נפסקת לעולם.
החיים נמשכים.
הבחירה בידינו ללמוד ולצמוח מטעויותינו, צרותינו והצלחותינו.
אחת הציטטות הטובות ביותר ששמעתי בנושא היא מדברי רוּמי.
הוא אמר,
"אתמול הייתי פיקח ורציתי לשנות את העולם.
"היום אני חכם, ולכן אשנה את עצמי."
תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים)