Azért vagyok itt, hogy elmondjam
hogy van egy probléma a fiúkkal,
és ez egy igen súlyos probléma a fiúkkal.
A kultúrájuk nem való az iskolába.
És megosztom Önökkel,
hogy milyen módszerekre gondolhatunk ezen problémák leküzdéséhez.
Azzal kezdeném, hogy ő egy fiú,
és ő egy lány.
Valószínűleg ezek a sztereotípiák
vannak az ember fejében egy fiúról és egy lányról.
Ha önök számára ezzel leírtam a nemeket,
akkor figyelmen kívül hagyhatják a mondanivalómat.
Nem ezt fogom tenni, nem áll érdekemben ezt tenni.
Ő egy másféle fiú és egy másféle lány.
Amire rá szeretnék mutatni, hogy nem minden fiú
él azon merev kereten belül,
amiről úgy gondolkodunk, hogy fiú, és lány.
És nem minden lány él azon merev keretek között
amikre egy lány esetében gondolnánk.
Az igazat megvallva, a legtöbb fiúnak van egy bizonyos világa
és az legtöbb lánynak is van egy bizonyos világa.
A lényeg, hogy a fiúk
életmódja és kultúrája
nem működik jól iskolai keretek között.
Ezt honnan tudjuk?
A '100 Lány' projektben
találhatunk néhány igen jó statisztikát.
Példaképp minden 100 felfüggesztett iskolás lányra
250 felfüggesztett fiú esik.
Minden 100 eltanácsolt lányra pedig
335 hasonló sorsú fiú jut.
Minden 100 gyógypedagógiára szoruló lányra
217 fiú esik.
Minden 100 tanulászavaros lányra
276 fiú jut.
Minden 100 olyan lányra,
akit érzelmi zavarral diagnosztizálnak
324 fiú esik.
És mellesleg ezek a számok jelentősen magasabbak,
ha az ember fekete bőrűnek születik,
vagy szegénynek,
vagy ha egy túlzsúfolt iskolába kerül.
És amennyiben fiú vagy,
négyszer annyi eséllyel
diagnosztizálnak
figyelemhiányos hiperaktivitás-zavarral.
Ne felejtsük el az érem másik oldalát.
Az is fontos, hogy felismerjük,
hogy nőknek is szűkségük van segítségre az iskolákban,
hogy a fizetésük jelentősen alacsonyabb,
még ha ugyanazon munkát is végzik,
és hogy a lányok még mindig küzdenek
a matekkal és a természettudományokkal.
Ez mind igaz.
De ez még nem ok arra, hogy
elvonjuk a figyelmet a
3-13 éves fiúk műveltségi szükségletéről.
És nem is tehetjük.
Valójában az lenne a dolgunk hogy tanuljunk a lányoktól,
hiszen a kezdeményezések és tervezetek
amiket életre hívtak
a mérnöki, tudományos és matematikai pályán lévő nők részére
fantasztikusak.
Nagyon sok jót tettek
az ilyen helyzetű lányokért
És azon kellene törnünk a fejünket,
hogy hogyan tehetnénk róla, hogy a fiúkkal is ez megtörténjen
már a korai éveikben.
Még idősebb korban is
avval szembesülünk hogy nincs minden rendben.
Ha az egyetemeket vesszük számba,
a bachelor diplomák 60 százalékát nők szerzik,
ami egy jelentős változás.
Az igazat megvallva, az egyetemi ügyintézők
kellemetlennek érzik
hogy lassan eljutunk oda, hogy 70 százalékban
nők képviseltetik magukat az egyetemeken..
Ez igazán zavarja az egyetemek ügyintézőit,
hiszen lányok nem szeretnének olyan iskolába járni ahol nincsenek fiúk.
És egymás után alapulnak
a férfi központok illetve férfi tanulmányok
hogy szorosabban kössék a férfiakat
az egyetem tapasztalataikkal.
Ha megkérdez egy tanárt, valószínűleg ezt mondja:
Ah, igen, videojátékokon játszanak
és szerencsejátékoznak az interneten éjszakákon át,
és World of Warcraftoznak.
És ez befolyásolja
a tanulmányi eredményeiket.
Tudják mit?
A videojáték nem indok.
A videojáték a tünet.
Már sokkal azelőtt elment a kedvük,
mielőtt idejöttek.
Szóval beszéljünk arról, hogy miért ment el a kedvük
valamikor 3 és 13 éves koruk között.
Azt hiszem három oka van annak,
hogy a fiúk nincsenek szinkronban
a mai iskolák kultúrájával.
Az első a zéró-tolerancia.
Egy óvónő ismerősöm
kisfia odaajándékozta az összes játékát,
amiket ezek után végig kellett nézni
és kiszedni az összes kis műanyag pisztolyt.
Nem lehetnek kis műanyag kések, kardok, balták
és hasonló dolgok
egy óvodai teremben.
Mitől félünk, mit kezd egy fiatalember egy műanyagpisztolyjal?
Most komolyan.
Ő az élő bizonyíték arra,
ma már nem lehet a játszótéren balhézni.
Azért nem vagyok az agresszió szószólója.
Nem azt javaslom,
hogy engedjünk pisztolyokat illetve késeket az iskolákba.
De amikor arról van szó
hogy egy középiskolás mintagyereket
akinek a parkolóban áll a lezárt autója
ahol a bicskáját tartja
fel kellene függeszteni,
úgy gondolom egy kicsit messzire mentünk a zéró-toleranciával.
A fiúk fogalmazásainál is hasonlóképpen bezavar a zéró tolerancia elve.
Számos iskolában
nem írhatsz fogalmazást semmiről, aminek köze van az erőszakhoz.
Nem lehet írni semmiről,
aminek köze van videojátékokhoz - ezek tabu témák.
Ezek után hazajön a fiú az iskolából, és azt mondja
"Utálok írni."
"És miért utálsz írni fiam? Mi a gond az írással?"
"Mindig azt kell írni, amit mondanak."
"Rendben, és miről kell írnod?"
"Verseket. Verseket kell írnom.
Meg az élet apró örömeiről.
Nem akarok ilyesmiről írni."
Hát rendben. És mit szeretnél írni? Miről szeretnél írni?
Videojátékokról szeretnék írni. Arról ahogy szintet lépek.
Erről a hihetetlenül érdekes világról szeretnék írni.
Egy tornádóról szeretnék írni, ami berobban a házunkba,
és kitöri az ablakokat
és széttöri a bútorokat és mindenkit megöl."
"Hát legyen. Rendben."
Ha ezt egy tanárnak elmondják
akkor teljes komolysággal azt kérdezi:
"Nem kellene elküldeni a gyermeket pszichológushoz?"
A válasz nem, hiszen ő egy csak egy fiú.
Csak egy kissrác.
Ilyen dolgokat írni az iskolában
nem lehet.
Tehát ez az első ok:
a zéró-tolerancia elve és működésképtelensége.
A másik ok arra, hogy a fiúk kultúrája miért nincs szinkronban az iskoláéval:
Egyre kevesebb a férfi tanár.
A 15 év felettiek számára talán ez nem érthető,
hiszen az elmúlt 10 évben
az általános iskolai férfi tanárok száma
a felére csökkent.
14 százalékról
hétre esett.
Ez azt jelenti, hogy a 93 százaléka azon tanároknak
akik a kisfiúkat alsó tagozaton tanítják,
nők.
Mi gond van ezzel?
A nők nagyszerűek. Tényleg, teljes mértékben.
De a férfi példaképek
akik azt mondják, hogy jó dolog okosnak lenni --
van nekik apjuk, lelkipásztoruk,
ifivezetőjük,
de végül is, heti öt nap, napi hat órát
az osztályteremben töltenek.
És a legtöbb ilyen osztályteremben
nem találni férfit.
És azt gondolják, ez a hely nem a fiúknak való.
Ez a kislányok helye.
És nekem ez nem megy,
úgyhogy inkább
játszom a számítógépen, elkezdek sportolni, vagy valami ilyesmi,
hiszen nyilvánvalóan nem tartozom ide.
A férfiak nem tartoznak ide, ez nyilvánvaló.
Ez lenne a legközvetlenebb módja
hogy megértsük mi történik.
Kevésbé közvetlenül,
egy férfi jelenlétének hiánya -
vegyünk szemügyre egy tanári szobát,
ahol a tanárok arról beszélnek
hogy Joey és Johnny a játszótéren verekedtek.
"Mit kezdjünk ezekkel a srácokkal"
A kérdésre adott válasz attól függ, kik ülnek az asztal körül.
Ülnek ott férfiak?
Ülnek ott anyák, akik már felneveltek egy fiúgyermeket?
Higyjék el, a beszélgetés más lesz
attól függően, hogy kik ülnek az asztal körül.
A harmadik oka annak, hogy a srácok nem veszik fel az iskola ritmusát:
Emberek, az óvoda az új második osztály.
Elég durván sűrítik a tananyagot manapság.
Három évesen jobban teszed, ha le tudod írni folyékonyan a nevedet,
ellenkező esetben lemaradtál a fejlődésben.
Első osztályos korban
bekezdésnyi szövegeket kell tudni felolvasni
képekkel vagy esetleg képek nélkül,
Egy 25-30 oldalas könyvből.
Ha nem megy, akkor nagy eséllyel
külön olvasásórára kell járni.
Ha megkérdezik ezen különórák tanárait, azt fogják mondani:
Minden lányra 4-5 fiú jut ezen foglalkozásokon
az alsó tagozaton.
A problémának a gyökere,
hogy a fiúk számára ez azt üzeni,
hogy "Azt kell tenned
amit a tanár mond, minden esetben."
A tanár fizetése pedig függ
esélyegyenlőségi illetve tehetséggondozási eredményektől,
felelősségtől és teszteredményektől,
minden ilyesmitől.
Szóval ki kell találnia egy módszert,
hogy végigvezesse az összes fiút a tanterven
és a lányokat.
Ez a sűrített tanterv rossz
minden aktív gyermek számára
És a következő történik:
azt mondja: "Kérlek, üljetek le,
maradjatok csendben, tegyétek amit mondok, tartsátok be a szabályokat
osszátok be az időtöket, koncentráljatok,
legyetek kislányok."
Ezt mondja nekik.
Közvetve, ezt mondja nekik.
És ez egy súlyos probléma. De mi a forrása?
Mi vagyunk a forrása.
(Nevetés)
Azt szeretnénk, ha a kisbabánk 6 hónaposan már tudna olvasni.
Látták a reklámokat?
Lake Wobegonban szeretnék élni,
ahol minden gyermek átlagon felüli.
De ez egyáltalán nem egészséges a gyermekek számára.
A fejlődésük szempontjából nem megfelelő,
és kifejezetten rossz a fiúk számára.
Akkor mit tegyünk?
A saját világukban kell elkapnunk őket.
Magunkat kell a fiúk kultúrájába helyeznünk.
Meg kell változtatnunk az
alsó tagozatos fiúk elfogadás-képét.
Pontosabban, néhány nagyon konkrét dolgot tehetünk.
Jobb játékokat teremthetünk.
A legtöbb tanulási célra szolgáló szoftver manapság
igazából egyenlő a tanulókártyákkal.
Túlértékelt képzési és gyakorlási eszközök.
Nincs olyan mélységük, olyan gazdag narratívájuk
mint az igazán megnyerő számítógépes játékoknak,
amelyek a fiúkat igazán érdeklik.
Szóval jobb játékokat kell fejlesztenünk.
Beszélnünk kell tanárokkal, szülőkkel
az iskolák igazgatóságával és politikusokkal.
Meg kell bizonyosodnunk, hogy az emberek megértik, hogy több férfira van szükség az iskola falai között.
Vigyáznunk kell a zéró-tolerancia szabályokkal.
Van ezeknek értelme?
El kell gondolkoznunk,
hogy hogyan lazítsunk a tanterven, ha lehetséges,
annak érdekében hogy egy olyan légkört teremtsünk,
ami kényelmesebb a fiúk számára.
Az összes említett eszmecserének folynia kellene.
Van néhány nagyszerű példa
iskolákra -
a New York Times nemrég egy ilyen iskoláról írt.
Egy játékfejlesztő a New School-ból
készített egy csodálatos videojáték-iskolát.
De ez csak néhány gyermek számára hasznos.
Így nem alkalmas tömeges terjesztésre.
Változtatnunk kell azon értékrenden
amelyet a politikusok, az iskolák igazgatóságai, és a szülők képviselnek
azzal kapcsolatban, hogy mit szabad és mit nem
manapság egy iskolában.
Tőbb pénzt kell előteremtenünk játékfejlesztés céljára.
Mert a jó játékok, az igazán jó játékok pénzbe kerülnek,
és a World of Warcraft elég nagy költségvetéssel rendelkezik.
A legtöbb oktatási célú játékra ez nem igaz.
Hogy mivel kezdtük:
én és a kollegáim, Mike Petner, Shawn Vashaf,
ott kezdtük, hogy megfigyeltük a tanárok hozzáállását
hogy kiderítsük mi igazából a véleményük a számítógépes játékról,
és hogy mit mondanak róla.
És kiderült,
hogy azon gyermekekről, akik az iskolában
a videojátékokról beszélnek
lesajnálóan beszélnek.
Azt mondják: "Persze, mindig csak arról beszélnek"
A kis játékkatonáikról beszélnek,
meg a kis teljesítményükről, vagy érdemrendjükről,
akármi is legyen az.
És mindíg erről a dologról beszélnek. "
És úgy beszélnek róluk mintha ez így lenne normális.
De ha ez a te kultúrád lenne,
gondolj bele hogy esne neked.
Igen csak kellemetlen a fogadó oldalán állni
egy ilyen fajta beszédnek.
Rettegnek mindentől,
aminek köze van az erőszakhoz
a zéró-tolerancia szabályok miatt.
Teljesen biztosak hogy a szülők és a saját főnökeik soha nem egyeznének bele.
Tehát meg kellene értenünk a tanárok hozzáállását
és találni kellene egy módszert hogy változtassunk rajta
mégpedig úgy hogy nyitottabbak
és elfogadóbbak legyenek a fiúk világával az osztálytermükben.
Mert ha nem tesszük,
akkor ott lesz a sok fiú általános iskola után, evvel a gondolattal:
"Hát igen, ez a lányoknak való,
és nem nekem.
Nekem inkább a videojátékok és a sportok mennek."
Ha változtatunk ezen problémákon, ha odafigyelünk rájuk,
és újra megnyerjük a fiúkat hogy tanuljanak,
az iskola befejeztével ez a gondolat lesz a fejükben: "Okos vagyok."
Köszönöm.
(Taps)