Počnimo s dobrim vijestima...
Dobra vijest ima veze s time što,
na temelju biomedicinskih istraživanja,
znamo o onome što je promijenilo ishode
mnogih ozbiljnih bolesti?
Počnimo s leukemijom...
Akutna limfoblastična leukemija, ALL,
najčešći je rak u djece.
Kada sam bio student,
stupanj smrtnosti bio je oko 95%.
Danas, nekih 25-30 godina kasnije, govorimo o
stupnju smrtnosti koji je smanjen za 85%.
Svake se godine šest tisuća djece
koja bi prije umrla od ove bolesti - izliječi.
Ako želite stvarno velike brojeve,
pogledajte brojeve u vezi s bolestima srca.
Srčane bolesti bile su najveći ubojica,
posebno muškaraca u njihovim 40-ima.
Danas vidimo 63%-tno smanjenje smrtnosti
uslijed srčanih bolesti.
Izvanredno! 1,1 milijun smrtnih slučajeva izbjegnutih svake godine.
AIDS je, nevjerojatno, tek prošlog mjeseca
nazvan kroničnom bolesti,
što znači da se ne očekuje da će 20-godišnjak koji se zarazi HIV-om
živjeti tjednima, mjesecima ili par godina,
kao što smo rekli prije samo jednog desetljeća,
već se pretpostavlja da će živjeti desetljećima
te vjerojatno umrijeti u svojim 60-ima ili 70-ima iz posve drugih razloga.
To su jednostavno izvanredne, izvanredne promjene
u izgledima u slučaju nekih od najvećih ubojica.
A jedan poseban,
za kojeg vjerojatno ne znate - moždani udar -
koji je, zajedno sa srčanim udarom,
jedan od najvećih ubojica u ovoj zemlji,
bolest je za koju danas znamo da,
dovedete li osobu do hitne službe
unutar tri sata od početka napada,
oko 30% njih moći će napustiti bolnicu
bez ikakvih posljedica.
Izvanredne priče,
one sa sretnim završecima,
sve se svode na razumijevanje
nečega o bolestima, što nam je omogućilo
njihovo ranije otkrivanje i ranije djelovanje.
Ranije otkrivanje, ranije djelovanje -
to je bilanca ovih uspjeha.
Nažalost, vijesti nisu u potpunosti dobre.
Porazgovarajmo o jednoj drugoj priči,
onoj vezanoj uz samoubojstvo.
Ono, naravno, samo po sebi nije bolest.
To je stanje, ili situacija
koja vodi k smrti.
Ono čega možda niste svjesni jest koliko su ona rasprostranjena.
Svake se godine u SAD-u dogodi 38.000 samoubojstava.
Znači, jedno samoubojstvo svakih 15 minuta.
Treći najčešći uzrok smrti ljudi
u dobi od 15 do 25 godina.
Nevjerojatna je to priča kad shvatite
da je to dvaput češće od ubojstva
i, zapravo, puno češći uzrok smrti
no što su to prometne nesreće u ovoj zemlji.
Kada govorimo o samoubojstvima,
njima doprinose i medicinski razlozi,
jer 90% samoubojstava
povezano je s duševnim bolestima:
depresijom, bipolarnim poremećajem, shizofrenijom,
anoreksijom, graničnim poremećajem osobnosti. Dug je popis
poremećaja koji doprinose,
kao što sam ranije spomenuo, često i u mlađoj dobi.
Ali, ne radi se samo o smrtnosti uslijed ovih poremećaja.
Radi se i o pobolijevanju.
Razmotrimo invalidnost
koju Svjetska zdravstvena organizacija mjeri
nečime što oni nazivaju "Stopom izgubljenih godina zdravoga života".
To je vrsta mjerenja kakvog se nitko ne bi dosjetio
osim ekonomista,
samo što je ovo jedan od načina da se otkrije što je izgubljeno
u smislu medicinski uzrokovane invalidnosti.
Kao što vidite, gotovo 30%
svih invalidnosti uzrokovanih svim medicinskim uzrocima
može se pripisati psihičkim bolestima,
neuropsihijatrijskim sindromima.
Vjerojatno mislite kako to nema smisla.
Mislim, rak izgleda puno ozbiljnije...
Srčane bolesti čine se puno ozbiljnijima...
No, možete vidjeti da su one niže na ovom popisu,
što je razlog tome da ovdje govorimo o invaliditetima.
Što je uzrok invaliditeta kod bolesti
poput shizofrenije, bipolarnosti i depresije?
Zašto su one prve na ovom popisu?
Vjerojatno postoje tri razloga...
Kao prvo, vrlo su raširene.
Otprilike svaka peta osoba bolovat će od jednog od ovih poremećaja
tijekom svog života.
Drugi je razlog, naravno, taj što neke ljude
ove bolesti istinski onesposobljuju,
i to iznosi oko 4-5%, možda 1 od 20.
Međutim, ono što uistinu potiče ovakve razmjere, ovako visoko pobolijevanje,
a donekle i visoku smrtnost,
činjenica je da se te bolesti očituju vrlo rano u životu.
Bolest će se u 50% slučajeva pojaviti prije 14. godine,
u 75% slučajeva prije 24. godine...
Poprilično različito od onoga što mislimo
kada govorimo o raku ili o bolestima srca,
o dijabetesu, visokom krvnom tlaku – o većini bolesti
koje smatramo glavnim izvorima pobolijevanja i smrtnosti.
One su doista kronični poremećaji u mladih ljudi.
Započeo sam rekavši vam da postoje dobre vijesti.
Ovo očito nije jedna od njih.
Ovo je možda najteži dio,
i, na neki način, moje priznanje.
Moj posao je, zapravo, osigurati napredak
u vezi sa svim ovim poremećajima.
Radim za federalnu vladu.
Zapravo, radim za vas. Vi me plaćate.
Možda ćete u ovom trenutku, kada znate što radim,
ili možda ono što nisam uspio učiniti,
pomisliti da bih vjerojatno trebao dobiti otkaz.
To svakako mogu razumjeti.
Ali, ono što želim predložiti, i razlog zašto sam ovdje jest
reći vam da mislim da ćemo uskoro biti
u veoma drugačijem svijetu, što se ovih bolesti tiče.
Dosad sam vam govorio o mentalnim poremećajima,
o bolestima uma.
Danas to, zapravo, postaje prilično nepopularan izraz
i ljudi misle da je, iz kojeg god razloga,
politički korektnije koristiti izraz "ponašajni poremećaji"
i govoriti o njima kao o poremećajima ponašanja.
Pošteno. Oni jesu poremećaji ponašanja,
i oni jesu poremećaji uma.
Međutim, ono što vam želim predložiti je
to da oba ova izraza,
koja koristimo i dulje od stoljeća,
zapravo danas priječe napredak.
Ono što moramo pojmovno učiniti da bismo uznapredovali jest
promisliti o ovim poremećajima kao o poremećajima mozga.
Neki od vas će reći:
„O moj Bože, evo ga opet.
Slušat ćemo o biokemijskoj neravnoteži,
ili o lijekovima,
ili o veoma pojednostavljenom shvaćanju
koje će pretvoriti naše subjektivno iskustvo
u molekule, ili možda u neku vrstu
vrlo plošnog, jednodimenzionalnog shvaćanja
što znači imati depresiju ili shizofreniju.
Kada govorimo o mozgu, on je sve samo ne
jednodimenzionalan, pojednostavljen ili redukcionistički.
Ovisi, naravno, o tome na kojoj razini
ili u kolikom opsegu želite razmišljati...
No, mozak je organ nadrealne složenosti.
Tek počinjemo shvaćati
kako ga uopće proučavati, bilo da mislimo o
100 milijardi neurona u kori velikog mozga,
ili o 100 bilijuna sinapsi
koje sve povezuju.
Tek smo počeli pokušavati iznaći načine
kako razumjeti taj veoma složeni stroj
koji na izvanredne načine procesira informacije,
i kako upotrijebiti naš um da bismo razumjeli
taj vrlo složeni mozak koji podržava naše vlastite misli.
Doista je okrutan evolucijski trik
što jednostavno nemamo mozak
udešen dovoljno dobro da bi razumio samoga sebe.
Na neki način, čini se da
kada ste u sigurnoj zoni proučavanja ponašanja ili spoznavanja,
nečega što možete promatrati,
to se na neki način čini pojednostavljenijim i reduciranijim
od pokušaja da se pozabavimo ovim vrlo složenim, zagonetnim organom
kojega tek započinjemo pokušavati shvaćati.
U slučaju moždanih poremećaja
o kojima sam vam govorio -
depresije, opsesivno-kompulzivnog poremećaja,
posttraumatskog stresnog poremećaja -
iako ne razumijemo u potpunosti
o kakvim se abnormalnim procesima radi,
ili kako se mozak ponaša kod ovih bolesti,
uspjeli smo dosad identificirati
neke od razlika u poveznicama, ili neke od oblika
po kojima se razlikuju "sklopovlja"
kod ljudi s takvim poremećajima.
To zovemo ljudski konektom...
Možete ga zamisliti
kao živčani dijagram mozga.
Čut ćete više o tome za nekoliko minuta...
Ovdje je važno da kada počnete promatrati
ljude s ovakvim poremećajima - svakog petog među nama
koji na neki način pati -
otkrit ćete mnogo raznolikosti
u strukturi mozga.
No, postoje neki predvidljivi uzorci, i ti su uzorci
rizični čimbenici u razvitku jednog od ovih poremećaja.
Ovo se malo razlikuje od toga kako zamišljamo moždane poremećaje
poput Huntingtonove, Parkinsonove ili Alzheimerove bolesti,
kod kojih je uništen dio moždane kore.
Ovdje govorimo o prometnim gužvama, ponekad i o obilaženjima,
a ponekad o problemima zbog toga kako su neke stvari povezane,
i toga kako mozak funkcionira.
Ako želite, možete to usporediti,
s infarktom miokarda, srčanim udarom,
kod kojega je dio srčanog tkiva mrtav,
naspram aritmije, kod koje organ jednostavno ne funkcionira
zbog komunikacijskih problema unutar njega.
I jedan i drugi će vas ubiti, no samo u jednom
pronaći ćete veliku leziju.
Dok razmišljamo o ovome, vjerojatno je, zapravo, bolje
zadubiti se malo u određeni poremećaj, recimo, u shizofreniju.
Mislim da je ona dobar primjer
koji će nam pomoći razumjeti zašto je važno smatrati je moždanim poremećajem.
Ovo su snimke Judy Rapoport i njezinih kolega
iz Nacionalnog instituta za mentalno zdravlje,
na kojima su proučavali djecu s vrlo rano manifestiranom shizofrenijom.
Na samom vrhu možete uočiti
područja koja su crvena, narančasta, žuta...
Na tim mjestima manjka sive tvari.
Pratili su ih tijekom 5 godina i
uspoređivali s kontrolnom dobnom skupinom.
Možete vidjeti, posebno u područjima poput
dorzolateralnog prefrontalnog korteksa
ili gornjeg temporalnog girusa... Popriličan je gubitak sive tvari!
I važno je, pokušate li ovo nekako uobličiti,
zamislite normalan razvoj
kao gubitak moždane mase, gubitak sive tvari...
Ono što se kod shizofrenije zbiva jest prevelik gubitak.
I jednom, kad previše tvari propadne,
prijeđete granicu, a radi se o pragu
na kojemu kažemo da je osoba oboljela,
jer pokazuje ponašajne simptome
poput halucinacija i deluzija.
To možemo promatrati.
Međutim, pažljivije pogledajte i vidjet ćete da su prešli različite pragove.
Prešli su moždani prag mnogo ranije,
ne u 22. ili 20. godini,
već i u 15. ili 16. može se zamijetiti
da je razvojni tok poprilično različit
na razini mozga, ne na razini ponašanja.
Zašto je to važno? Pa, najprije zato što je
kod moždanih poremećaja ponašanje zadnje koje se mijenja.
To nam je poznato kod Alzheimerove, Parkinsonove i Huntingtonove bolesti.
U mozgu se promjene zbivaju i više od desetljeća
prije no što zamijetite prve znakove promjena u ponašanju.
Današnja nam tehnologija dopušta da otkrijemo
te moždane promjene puno ranije, puno prije no što se simptomi pojave.
Ali najvažnije, vratimo se na početak.
Dobre su vijesti u medicini
rana dijagnostika, rano djelovanje.
Kad bismo čekali sve do srčanog udara,
žrtvovali bismo 1,1 milijun života
svake godine u ovoj zemlji.
Upravo to činimo danas
kad odlučimo da svatko s jednim od ovih moždanih poremećaja,
poremećaja moždanih sklopova, ima poremećaj ponašanja.
Čekamo da se ponašanje manifestira.
To nije rana dijagnostika. To nije rano djelovanje.
Da raščistimo - nismo još uvijek posve spremni za ovo.
Ne raspolažemo svim činjenicama. Ne znamo čak ni
kakve ćemo alate koristiti,
niti što ćemo točno svaki put tražiti
kako bismo djelovali prije no što se ponašanje promijeni.
Ali, ovo nam govori kako trebamo razmišljati,
i kamo bismo trebali krenuti.
Hoćemo li uskoro stići onamo?
Mislim da će se to dogoditi
tijekom sljedećih nekoliko godina... Ali, želio bih završiti
s citatom o nastojanju da se predvidi kako će se to dogoditi,
mišlju nekoga tko je puno razmišljao o promjenama
u pojmovima i u promjenama u tehnologijama.
„Uvijek precjenjujemo promjenu koja će se dogoditi
u sljedeće dvije godine, a podcjenjujemo
promjenu koja će se dogoditi u sljedećih deset.“ (Bill Gates)
Puno hvala.
(Pljesak)