אז בואו ונתחיל עם החדשות הטובות,
ולחדשות הטובות יש קשר למה שאנחנו יודעים
בהתבסס על מחקר ביו-רפואי
שלמעשה שינה את התוצאות
עבור הרבה מחלות קשות?
בואו נתחיל עם לוקמיה,
לוקמיה לימפובלסטית חריפה, ALL,
הסרטן הכי שכיח בילדים.
כשהייתי סטודנט,
אחוז התמותה היה 95 אחוזים.
היום, 25, 30 שנים מאוחר יותר, אנו מדברים על
אחוז תמותה שהופחת ב-85 אחוז.
6000 ילדים כל שנה
שהיו מתים מהמחלה בעבר נרפאים.
אם תרצו את המספרים הגדולים באמת,
התבוננו בכל המספרים של מחלות הלב.
מחלות לב היו הרוצח הגדול,
במיוחד בגברים בשנות הארבעים שלהם.
היום אנו רואים ירידה של 63 אחוז בתמותה
ממחלות לב --
למרבה הפלא, 1.1 מיליון מקרי מוות נמנעו מדי שנה.
איידס, במידה שלא תיאמן רק כונה בשם,
מחלה כרונית, בחודש האחרון,
שמשמעו שבן 20 אשר נדבק ב- HIV
צפוי לשרוד לא רק שבועות, חודשים או כמה שנים,
כפי שנאמר רק לפני כעשור,
אבל נחשב כמי שיחיה עשרות שנים,
וכנראה ימות בשנות ה־60 או ה-70 לחייו מגורמים אחרים לגמרי.
אלה הם שינויים מדהימים, פשוט מדהימים
בתחזית עבור חלק מהרוצחים הגדולים ביותר.
ואחד בפרט
שכנראה אינכם יודעים עליו, שבץ,
שהיה, יחד עם מחלת לב,
אחד הרוצחים הגדולים ביותר במדינה,
היא מחלה שכמו שאנו יודעים עכשיו
אם אנשים יגיעו לחדר המיון
בתוך שלוש שעות מרגע ההתקף,
כ-30% מהם יוכלו לעזוב את בית החולים
ללא נכות כל שהיא.
סיפורים יוצאים מן הכלל,
סיפורים של חדשות טובות
שכולם מסתכמים בהבנה
של משהו על המחלות שאפשרו לנו
לגלות מוקדם ולהתערב מוקדם.
גילוי מוקדם, התערבות מוקדמת,
זהו סיפורן של ההצלחות הללו.
למרבה הצער, החדשות אינן כולן טובות.
בואו ונדבר על סיפור אחד אחר
שקשור להתאבדות.
עכשיו, זו כמובן, לא מחלה, כשלעצמה.
זהו מצב, או סיטואציה
שמובילה למוות.
מה שאתם עלולים לא לדעת זה עד כמה היא נפוצה.
יש 38,000 התאבדויות בכל שנה בארצות הברית.
כלומר אחת בכל 15 דקות.
הגורם השלישי השכיח ביותר למוות אצל אנשים
בגילאים 15 ו-25.
זהו סוג של סיפור יוצא דופן כאשר אתם מבינים
שזה נפוץ פי שניים מרצח
ולמעשה נפוץ יותר כמקור של מוות
מתאונות דרכים במדינה זו.
עכשיו, כשאנחנו מדברים על התאבדות,
יש כאן גם תרומה רפואית ,
כי 90 אחוזים מהתאבדויות
קשורות למחלת נפש:
דיכאון, הפרעה דו קוטבית, סכיזופרניה,
אנורקסיה, אישיות גבולית. ישנה רשימה ארוכה
של הפרעות שגורמות לכך,
וכמו שציינתי קודם, לעתים קרובות מוקדם בחיים.
אבל זו לא רק התמותה מהפרעות אלו.
זו גם תחלואה.
אם אתם מסתכלים על נכות,
כפי שנמדדה על-ידי ארגון הבריאות העולמי
בעזרת משהו שהם קוראים לו שנות חיים מותאמות לנכים,
זהו סוג של שיטה מטרית שאף אחד לא היה חושב עליה
מלבד כלכלן,
חוץ מזה היא דרך לנסות ללכוד את מה שאובד
במונחי נכות כתוצאה מסיבות רפואיות,
כפי שאתם יכולים לראות, למעשה 30 אחוז
מכל נכות מסיבות רפואיות
ניתן לייחס להפרעות נפשיות,
לתסמונות נוירופסיכיאטריות.
אתם כנראה חושבים שזה לא הגיוני.
כלומר, סרטן נראה הרבה יותר רציני.
מחלות לב נראות הרבה יותר רציניות.
אבל אתם יכולים למעשה לראות שהם נמצאים בהמשכה של רשימה זו,
ושזה משום שאנחנו מדברים כאן על נכות.
מה מניע את הנכות כתוצאה מהפרעות אלה
כמו סכיזופרניה, הפרעה דו קוטבית ודיכאון?
מדוע הם מספר 1 כאן?
ובכן, כנראה משלוש סיבות.
אחת היא שהן מאוד שכיחות.
בערך אחד מכל חמישה אנשים יסבלו מאחת מהפרעות אלה
במהלך חייהם.
שנית, כמובן, היא שאצל אנשים מסוימים,
אלה יהפכו באמת לנכויות,
וזה בערך ארבעה עד חמישה אחוזים, אולי אחד מ- 20.
אבל מה שבאמת מריץ את המספרים האלה, את התחלואה הגבוהה הזו,
ובמידה מסוימת התמותה הגבוהה,
היא העובדה שאלה מתחילים מוקדם מאוד בחיים.
בחמישים אחוז תהיה התפרצות בגיל 14 בערך,
75 אחוזים בגיל 24 בערך,
תמונה שונה מאוד ממה שרואים
כשמדברים על סרטן או מחלות לב,
סוכרת, יתר לחץ דם - רוב המחלות העיקריות
שאנו חושבים עליהן כעל המקורות של התחלואה ותמותה.
אלה הן אכן, המחלות הכרוניות של אנשים צעירים.
כעת, התחלתי כשאני מספר לכם שהיו כמה סיפורים של חדשות טובות.
זה כמובן אינו אחד מהם.
זהו החלק שהוא אולי הקשה ביותר,
ובמובן מסוים זה מעין וידוי בשבילי.
התפקיד שלי הוא בעצם לוודא שאנו מתקדמים
בכל הנוגע למחלות אלו.
אני עובד עבור הממשל הפדרלי.
למעשה, אני עובד בשבילכם. אתם משלמים את המשכורת שלי.
ואולי בשלב זה, כאשר אתם יודעים מה אני עושה,
או אולי מה שלא הצלחתי לעשות,
תחשבו שכנראה צריך לפטר אותי,
ואני בהחלט יכול להבין זאת.
אבל מה שאני רוצה להציע, והסיבה שאני כאן
היא לספר לכם שאני חושב שאנחנו עומדים לחיות
בעולם שונה מאוד כשאנו חושבים על מחלות אלה.
עד כה דיברתי אליכם על הפרעות נפשיות,
מחלות של הנפש.
דבר שבעצם הופך להיות מונח לא פופולרי למדי בימים אלה,
אנשים מרגישים שמסיבה כלשהי,
עדיף פוליטית להשתמש במונח הפרעות התנהגותיות
ולדבר עליהן כעל הפרעות התנהגותיות.
הוגן למדי. אלו הן הפרעות התנהגותיות,
ואלו הן הפרעות של הנפש
אבל מה שאני רוצה להציע לכם
הוא ששני המונחים האלה,
שכבר נמצאים בשימוש מאה שנים או יותר,
מהווים עכשיו למעשה מכשולים בפני ההתקדמות,
שמה שאנחנו צריכים כאן מבחינה מושגית כדי להתקדם
זה לחשוב מחדש על הפרעות אלה כעל הפרעות של המוח.
עכשיו, חלק מכם, כנראה יאמרו,
"הו אלוהים הנה זה שוב מגיע.
אנחנו הולכים לשמוע על חוסר איזון ביולוגי
או שאנחנו הולכים לשמוע על סמים
או שאנחנו הולכים לשמוע איזשהו רעיון מאוד פשטני
שייקח את החוויה הסובייקטיבית שלנו
ויהפוך אותה למולקולות, או אולי למשהו דמוי
הבנה חד-ממדית ושטוחה מאוד,
של מהו דיכאון או סכיזופרניה.
כאשר אנחנו מדברים על המוח,זה כל דבר לבד
מחד ממדי או פשטני או מצמצם.
זה תלוי, כמובן, באיזה סדר גודל
או היקף אתם רוצים לחשוב,
אבל זהו איבר של מורכבות סוריאליסטית,
ואנו רק מתחילים להבין
אפילו כיצד ללמוד אותו, בין אם חושבים על
100 מיליארד הנוירונים שנמצאים בקליפת המוח
או 100 טריליון הסינפסות
שמרכיבות את כל החיבורים.
רק התחלנו לנסות להבין
כיצד אנו לוקחים מכונה מורכבת זו
שעושה סוגים מופלאים של עיבוד מידע
ומשתמשים במיינד שלנו כדי להבין
את המוח הכל כך מורכב שתומך בנפש שלנו.
זהו בעצם סוג של תכסיס אבולוציוני אכזרי
שפשוט אין לנו מוח
בעל יכולת טובה מספיק כדי להבין את עצמו.
במובן מסוים, זה בעצם גורם לכם להרגיש
שכאשר אתם נמצאים באזור הבטוח של לימוד התנהגות או הכרה,
משהו שאתם יכולים להתבונן בו,
שבדרך כלשהי מורגש כמשהו יותר פשטני ורדוקציוני
מאשר לנסות לעסוק באיבר מאוד מורכב ומסתורי זה
שאנחנו מתחילים לנסות להבין.
כעת, כבר במקרה של הפרעות מוחיות
שדיברתי עליהן
דיכאון, הפרעה טורדנית-כפייתית,
הפרעת דחק פוסט טראומטית,
בעוד אין לנו הבנה מעמיקה
כיצד הם מעובדים באופן חריג
או מה המוח עושה במחלות אלה,
אנחנו מסוגלים כבר לזהות
חלק מהבדלי החיבורים, או כמה מהדרכים
שבהם המעגל החשמלי שונה
אצל אנשים עם הפרעות אלה.
אנו מכנים זאת הקונקטום האנושי,
ואתם יכולים לחשוב על קונקטום
כעל סוג של תרשים חיווט של המוח.
תשמעו על זה יותר בעוד מספר דקות.
החלק החשוב כאן זה שאתם מתחילים להסתכל
על אנשים שסובלים מהפרעות אלה, אחד מכל חמישה מאיתנו
שנאבק בדרך כלשהי,
אתם מוצאים שיש הרבה שוני
באופן שבו המוח מחווט,
אבל ישנם כמה דפוסים צפויים, והדפוסים הללו
הם גורמי סיכון לפתח אחת מההפרעות האלה.
זה קצת שונה מהאופן שבו אנו חושבים על הפרעות מוח
כמו מחלת הנטינגטון או אלצהיימר או פרקינסון
שבהן נהרס חלק מקליפת המוח .
כאן אנו מדברים על פקקי תנועה, או לפעמים מעקפים,
או לפעמים בעיות רק עם האופן שבו הדברים מחוברים
והדרך שבה המוח מתפקד.
יכולתם, לו רציתם, להשוות את זה
מצד אחד, לאוטם שריר הלב, התקף לב,
שבו יש נקרוזה בלב,
לעומת הפרעת קצב, שבה האיבר פשוט לא מתפקד
עקב בעיות תקשורת בתוכו.
כל אחד מהם יהרוג אתכם; רק באחד מהם
תמצאו חבלה גדולה.
כפי שאנו חושבים על זה, כנראה עדיף יהיה
להתעמק קצת יותר לתוך הפרעה ייחודית אחת, וזו תהיה סכיזופרניה,
כי אני חושב שזה מקרה טוב
כדי לסייע להבין למה לחשוב על זה כעל הפרעה מוחית.
אלו הן סריקות שעשו ג'ודי רפופורט, ועמיתיה
במכון הלאומי לבריאות הנפש
שם הם חקרו ילדים עם התקף סכיזופרניה בגיל מוקדם מאוד,
ואתם יכולים לראות כבר שבחלק העליון
יש אזורים בצבע אדום או כתום, צהוב,
מקומות שיש בהם פחות חומר אפור,
וכשעקבו אחריהם לאורך יותר מחמש שנים,
כשמשווים אותם לבקרה תואמת גיל,
תוכלו לראות, במיוחד באזורים כמו
קליפת המוח הקדם חזיתית דורסולטרלית
או הפיתול הטמפורלי העליון, יש אובדן גדול של החומר האפור.
וזה חשוב, אם אתם מנסים לדגום את זה,
אתם יכולים לחשוב על התפתחות נורמלית
כעל אובדן מסה קורטיקלית, אובדן של חומר אפור קורטיקלי,
ומה שקורה בסכיזופרניה הוא שאתם מחטיאים סימן זה
בשלב מסוים, כאשר מחטיאים,
אתם עוברים את הסף, וזהו הסף
שבו אנחנו אומרים, זה אדם שחולה במחלה זו,
משום שיש להם את התסמינים ההתנהגותיים
של הזיות ואשליות.
זה משהו שאנו מסוגלים להתבונן בו.
אבל תסתכלו על זה מקרוב, ותוכלו לראות שלמעשה הם כבר חצו סף שונה.
הם כבר חצו את סף המוח הרבה יותר מוקדם,
שאולי לא בגיל 22 או 20,
אלא אפילו בגיל 15 או 16 ניתן להתחיל לראות
מסלול ההתפתחות שונה לגמרי
ברמה של המוח, לא ברמה של ההתנהגות.
מדוע זה חשוב? ראשית משום,
שבהפרעות מוח, התנהגות היא הדבר האחרון שמשתנה.
אנו יודעים שבאלצהיימר, פרקינסון, ובהנטינגטון.
יש שינויים במוח כעשור או יותר
לפני שרואים סימנים ראשונים של שינוי התנהגותי.
הכלים שיש לנו עכשיו מאפשרים לנו לזהות
שינויים אלה במוח הרבה יותר מוקדם, הרבה לפני שהסימפטומים מופיעים.
אבל הכי חשוב, לשוב למקום שבו התחלנו.
החדשות הטובות ברפואה
הן גילוי מוקדם, התערבות מוקדמת.
לו חיכינו עד להתקף הלב,
היינו מקריבים את חייהם של 1.1 מיליון בני אדם
בכל שנה במדינה זו למחלת לב.
זה בדיוק מה שאנחנו עושים היום
כאשר אנו מחליטים שלכל אלה עם אחת מהפרעות אלו של המוח,
הפרעות של המעגל החשמלי במוח, יש הפרעה התנהגותית.
אנחנו מחכים עד שההתנהגות מופגנת במפורש.
זו אינו גילוי מוקדם. זו לא התערבות מוקדמת.
עכשיו כדי להשמע ברור, אנחנו לא ממש מוכנים עדיין לעשות זאת.
אין לנו את כל העובדות. אנחנו למעשה אפילו לא יודעים
מה יהיו הכלים ,
ולא מה בדיוק לחפש בכל מקרה כדי להיות מסוגלים
להגיע לשם לפני שההתנהגות מתגלה כחריגה.
אבל זה אומר לנו איך עלינו לחשוב על זה,
ולאן אנחנו צריכים ללכת.
האם אנחנו הולכים להיות שם בקרוב?
אני חושב שזה דבר שיקרה
במהלך כמה השנים הבאות, אבל אני רוצה לסיים
עם ציטוט שמנסה לחזות כיצד זה יקרה
מפי מישהו שחשב הרבה על שינויים
במושגים, ושינויים בטכנולוגיה.
"אנו תמיד מפריזים בערכו של השינוי שיתרחש
בשנתיים הבאות, וממעיטים בערכו
של השינוי שיתרחש ב10 השנים הבאות". - ביל גייטס.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)