Takže dobrá zpráva na začátek.
Týká se toho, co vyplynulo
z biomedicínského výzkumu.
Proč mnoho vážných chorob
dnes končí jinak?
Začněme leukémií,
akutní lymfoblastickou leukémií, ALL,
nejčastějším typem rakoviny u dětí.
Když jsem byl student,
úmrtnost činila zhruba 95 procent.
Dnes, o nějakých 25, 30 let později hovoříme
o úmrtnosti, která se snížila o 85 procent.
Každý rok se vyléčí šest tisíc dětí,
které by na tuto nemoc v minulosti zemřely.
Pokud chcete skutečně vysoká čísla,
podívejte se na srdeční choroby.
Srdeční choroby představovaly největšího zabijáka,
zejména pro muže po čtyřicítce.
Dnes zaznamenáváme 63procentní snížení úmrtnosti
u srdečních chorob –
neuvěřitelných 1,1 milionů lidí uteče smrti každý rok.
AIDS, ač k nevíře, byl minulý měsíc
označen za chronickou nemoc,
což znamená, že dvacetiletý, který se nakazí virem HIV,
pravděpodobně nebude žít týdny, měsíce nebo pár let,
jak tomu bylo ještě před deseti lety,
ale odhaduje se, že bude žít desítky let
a nejspíš zemře v 60 nebo 70 letech ze zcela jiných příčin.
Tento pohled na změny u některých
z největších zabijáků je vskutku pozoruhodný.
A zvláště jeden,
který by vás asi ani nenapadl, mrtvice,
byl spolu se srdeční chorobou
jedním z největších zabijáků v zemi.
U této nemoci se už ví,
že pokud se podaří pacienty dopravit na pohotovost
do tří hodin od propuknutí záchvatu,
asi 30 procent z nich bude moci nemocnici opustit
bez jakéhokoli postižení.
Nevšední příběhy,
příběhy přinášející dobré zprávy,
každý z nich nám pomohl k objasnění
něčeho o těchto nemocech, co nám umožnilo
zjistit je včas a zasáhnout včas.
Včasné zjištění, včasný zásah,
na tom se tyto úspěchy zakládají.
Bohužel ne všechny zprávy jsou dobré.
Povím vám jiný příběh,
který se týká sebevraždy.
To samozřejmě není nemoc sama o sobě.
Je to buďto stav nebo situace
vedoucí k úmrtí.
Asi málokdo si uvědomuje, jak je to rozšířené.
Ve Spojených státech spáchá sebevraždu 38 000 lidí ročně.
To znamená jeden každých 15 minut.
Třetí nejčastější příčina smrti u lidí
ve věkové kategorii 15 až 25 let.
Je to poněkud pozoruhodné, když si uvědomíte,
že je dvakrát častější než vražda
a vlastně i častější příčina smrti
než dopravní nehody v této zemi.
Takže teď něco o sebevraždě.
Zdravotní stav zde také hraje roli,
protože 90 procent sebevražd
souvisí s duševní chorobou:
deprese, bipolární porucha, schizofrenie,
anorexie, hraniční porucha osobnosti. A to nejsou zdaleka
všechny poruchy, které zde mají podíl.
A jak už jsem zmínil, vyskytují se často v mladém věku.
U těchto poruch nejde jen o mortalitu,
ale také o morbiditu.
Podívejte se na postižení
z hlediska měřítka Světové zdravotnické organizace
nazvaného Roky života vážené chorobou.
Toto měřítko by nenapadlo nikoho
až na ekonoma,
jenomže to je právě způsob, jak vystihnout, o co člověka připraví
neschopnost ze zdravotních důvodů,
a jak můžete vidět, prakticky 30 procent
všech neschopností ze všech zdravotních důvodů
se přičítá duševním poruchám,
neuropsychickým syndromům.
Asi si pomyslíte, že to nedává žádný smysl.
Rakovina se zdá být mnohem vážnější.
Srdeční choroby se zdají být mnohem vážnější.
Ale jak si můžete všimnout, jsou na seznamu až úplně dole,
a to proto, že se bavíme o neschopnosti.
Proč neschopnost tak ovládá tyto poruchy
jako schizofrenie, bipolární porucha a deprese?
Proč jsou číslem jedna?
Existují pro to asi tři důvody.
Za prvé jsou vysoce rozšířené.
Zhruba každý pátý trpí jednou z těchto poruch
v průběhu života.
Za druhé, samozřejmě proto, že některé lidi
úplně vyřadí z každodenního života,
a to okolo čtyř až pěti procent, možná jednoho z dvaceti.
Co je ale skutečným důsledkem takovýchto čísel, takovéto morbidity
a do určité míry i mortality,
je fakt, že postihuje lidi v rané fázi života.
U padesáti procent propukne před 14. rokem,
u 75 procent před 24. rokem,
zcela odlišný obrázek, než jaký můžeme vidět
u rakoviny nebo srdečních poruch,
cukrovky, hypertenze – většiny vážných onemocnění,
o kterých se domníváme, že vedou v žebříčcích morbidity a mortality.
Toto jsou skutečně chronické poruchy mladých lidí.
Na začátku jsem vám slíbil, že vám povím dobré zprávy.
Toto samozřejmě není jeden z nich.
Toto je asi ta nejtěžší část ze všech
a v určitém smyslu i moje přiznání.
Mým úkolem je zajistit, abychom dělali pokroky
v oblasti těchto poruch.
Pracuji pro federální vládu.
Tudíž vlastně pro vás. Vy mě platíte.
A teď, když víte, co dělám,
nebo spíš co se mi nedaří dělat,
si asi pomyslíte, že bych měl dostat padáka,
naprosto bych to chápal.
Avšak co se chystám navrhnout a důvod, proč tady stojím,
je, abych vám řekl, že se podle mě dostáváme do
úplně jiného světa, když o těchto nemocech smýšlíme.
Zatím jsem zde hovořil o psychických poruchách,
poruchách mysli.
Tento termín není dnes už moc oblíbený
a lidem z nějakého důvodu připadá
název behaviorální poruchy politicky korektnější,
a tak je označují jako poruchy chování.
Tak dobře. Jsou to poruchy chování
a zároveň poruchy mysli.
Ale co se vám chystám naznačit,
je to, že oba tyto názvy,
které byly ve hře celých sto let nebo i víc,
teď vlastně překáží dalšímu pokroku.
Pokrok je třeba udělat v rámci celé koncepce
a začít smýšlet o těchto nemocech jako o nemocech mozku.
Tak a teď si někteří z vás pomyslí:
"Panebože a je to tu zase.
Vyslechneme si další přednášku o biochemické nerovnováze
nebo o lécích
nebo o nějakém zjednodušeném pohledu,
který vezme naši subjektivní zkušenost
a promění ji v molekuly nebo možná jakýsi
velmi nudný jednodimenzionální pohled na to,
jaké to je trpět depresí nebo schizofrenií."
Mozek můžeme popsat jakkoli, jen ne jako
jednodimenzionální, zjednodušený nebo redukcionistický.
To samozřejmě záleží na tom, v jakém rozsahu
nebo rámci o tom chcete přemýšlet,
ale je to nesmírně složitý orgán
a my teprve začínáme rozumět tomu,
jak ho studovat, ať už jde o
těch 100 miliard neuronů v kůře mozkové
nebo těch 100 bilionů synapsí,
které všechny ty nervové buňky spojují.
Teprve jsme započali se snahou přijít na to,
jak můžeme pomocí tohoto složitého stroje,
který zpracovává pozoruhodné druhy informací,
a pomocí našeho vlastního rozumu pochopit
samotný tento složitý mozek, který tento rozum ovládá.
Je to docela krutý vtip přírody,
že máme mozek,
který není natolik propojen, aby rozuměl sám sobě.
V určitém smyslu můžete mít pocit,
že ono bezpečné studium chování nebo poznávání,
něčeho, co můžete pozorovat,
je svým způsobem zjednodušující a redukcionistické,
než se pokoušet zapojit samotný tento složitý a záhadný orgán,
kterému se teprve začínáme snažit porozumět.
V případě těchto poruch mozku,
o kterých jsem vám už vyprávěl,
deprese, obsedantně kompulzivní porucha,
posttraumatická stresová porucha,
i když zcela nerozumíme
jejich atypickému průběhu
nebo co přesně mozek dělá,
již jsme byli schopni rozpoznat
některé odlišnosti ve spojení a také způsoby,
v nichž se systém propojení
u lidí trpících těmito poruchami liší.
Nazýváme ho lidský konektom.
Vy si ho můžete představit zhruba jako
sítový nákres mozku.
O tomto víc za chvíli.
Důležitým bodem je, že pokud se podíváte
na lidi s těmito poruchami, na každého pátého z nás,
který vykazuje nějaké potíže,
zjistíte, že je zde mnoho rozdílů
ve způsobu propojení mozku,
ale jsou zde určité předvídatelné vzory, které představují
rizikové faktory pro rozvinutí těchto poruch.
Je to trochu jiné než u nemocí mozku
jako Huntingtonova, Parkinsonova nebo Alzheimerova choroba,
kdy je část kůry zdeformována.
Zde se jedná o dopravní zácpy a někdy objížďky
nebo i problémy ve způsobu propojení
a v práci mozku.
Dalo by se to přirovnat
na jedné straně k infarktu myokardu, srdečnímu záchvatu,
kdy máte v srdci mrtvou tkáň,
a na druhé straně k arytmii, kdy srdce prostě nepracuje,
protože uvnitř nefunguje komunikace.
Obojí by vás zabilo. Jen v jednom případě
však zjistíte rozsáhlé poškození.
Teď bude asi lepší detailně si
přiblížit jednu z konkrétních chorob a tou je schizofrenie,
poněvadž si myslím, že je to dobrý příklad,
který nám může objasnit, proč je důležité brát ji jako nemoc mozku.
Toto jsou rentgenové snímky od Judy Rapport a jejích kolegů
z Národního institutu pro duševní zdraví,
kde zkoumali děti s počátečními příznaky schizofrenie.
Nahoře si už můžete všimnout
červených nebo oranžových částí,
žlutá jsou místa, kde je méně šedé hmoty.
Pozorovali je přes pět let,
porovnávali je z hlediska věku dětí
a je zjevné, že zejména v částech jako
dorzolaterální prefrontální kůra
nebo horní spánkový závit je úbytek šedé hmoty velmi patrný.
Pokud se toto snažíte zakreslit,
je důležité zachytit obvyklý vývoj jako
úbytek kůry, úbytek šedé mozkové hmoty.
U schizofrenie bývá tato hodnota překročena
a v konkrétním bodě, kde je překročena,
přejdete určitou hranici, která je tím bodem,
kdy můžeme říci, že tato osoba trpí touto chorobou,
protože má příznaky chování jako
halucinace a přeludy.
To je něco, co můžeme pozorovat.
Ale podívejte se na to znovu a uvidíte, že vlastně překročili jinou hranici.
Hranici mozku překročili mnohem dříve.
Ne ve 22 nebo 20 letech,
ale dokonce už okolo 15 nebo 16 roku je vidět,
že trajektorie vývoje je docela jiná
na úrovni mozku, avšak ne na úrovni chování.
Proč na tom záleží? Za prvé proto,
že u nemocí mozku se chování mění jako poslední.
Víme, že u Alzheimerovy, Parkinsonovy a Huntingtonovy choroby
začnou změny v mozku probíhat deset a více let před tím,
než se objeví první známky změn chování.
Prostředky, které dnes máme, nám dovolují rozpoznat
tyto změny v mozku již dlouho před tím, než se projeví příznaky.
Ale to nejdůležitější jsem řekl už na začátku.
Dobrou zprávou v medicíně
je včasné zjištění, včasný zásah.
Kdybychom čekali až na infarkt,
obětovali bychom v této zemi každým rokem
1,1 milionů životů nemocem srdce.
Přesně to dnes děláme,
když říkáme, že každý, kdo trpí některým z těchto onemocnění mozku,
poruchami propojení v mozku, má poruchu chování.
Čekáme, dokud se neprojeví toto chování.
To není včasné zjištění. To není včasný zásah.
Aby bylo jasno, ještě nejsme zcela připraveni toto praktikovat.
Neznáme všechna fakta. Dokonce ani nevíme,
jaké prostředky použít,
ani co přesně hledat na každém případu,
abychom mohli zakročit, než se projeví odlišné chování.
Nicméně takto o tom musíme přemýšlet
a tímto směrem jít.
Budeme tam brzy?
Podle mě to přijde
během příštích pár let. Ale rád bych to zakončil
citátem o snaze předpovědět, jak se to stane,
od někoho, kdo se zabýval změnami
v myšlenkách a změnami v technologii.
"Pokaždé přeceňujeme změnu, která nastane
v příštích dvou letech, a podceňujeme tu,
která nastane v příštím desetiletí." -– Bill Gates.
Děkuji vám.
(Potlesk)