Aquest és el meu oncle avi,
el germà més jove del meu avi patern
Es deia Joe McKenna
Era un marit jove i un jugador de bàsquet semi-professional
i bomber en la ciutat de Nova York
La història familiar conta que li encantava ser bomber
i per això en 1938, en un dels seus dies lliures
va triar passar el temps a l'estació de bombers
Per ser d'utilitat aquell dia va començar polint tot el llautó
les baranes del camió de bombers els accessoris de les parets,
i un dels filtres de la mànega de bombers,
una peça de metall gegant i pesada
va caure d'un prestatge i el va copejar.
Pocs dies després la seva esquena va començar a fer-li mal
Dos dies després d'allò, va començar a tenir febre
La febre pujava i pujava
La seva dona cuidava d'ell
però res del que va fer ho canviava i quan el metge local el va visitar
tampoc va servir res el que li va fer.
Aturaren un taxi i el dugueren a l'hospital
Les infermeres de seguida se n'adonaren que tenia una infecció,
que en aquell temps elles anomenaven "enverinament de la sang",
i encara que probablement no ho van dir,
van saber tot d'una
que no hi havia res que poguessin fer.
No hi havia res que poguessin fer perquè el que utilitzam ara
per curar les infeccions encara no existia.
La primera prova amb penicil·lina, el primer antibiòtic,
es va fer tres anys després.
La gent que tenia infeccions o bé es recuperava, si tenia sort,
o morien.
El meu oncle avi no va tenir sort.
Va estar una setmana a l'hospital, tremolant amb calfreds,
deshidratat i delirant,
entrant en coma així com anaven fallant els seus òrgans.
La seva condició es va fer tan desesperada
que la gent de l'estació de bombers feia cua per donar-li transfusions
esperant diluir la infecció que augmentava en la sang
No va funcionar res. Va morir.
Tenia 30 anys.
Si mirau la història passada,
la majoria de la gent moria com va morir el meu oncle avi.
La majoria de la gent no moria de càncer o malalties del cor,
les malalties per l'estil de vida que ens afecten avui en dia a l'oest.
Ells no morien per aquelles malalties perquè no vivien prou temps
per desenvolupar-les.
Morien de ferides...
copejat per un bou,
disparat al camp de batalla,
aixafat en una de les noves fàbriques de la revolució industrial...
i la majoria de vegades per infecció,
que acabaven el que aquelles ferides havien començat.
Tot allò va canviar quan els antibiòtics arribaren.
De sobte, les infeccions que havien estat una sentència de mort
es van convertir en qualque cosa de la que et recuperaves en dies.
Semblava un miracle,
i des d'aleshores, hem estat vivint a l'època daurada dels medicaments miraculosos.
I ara, ens apropam al seu final.
El meu oncle avi va morir als darrers dies de l'era pre-antibiòtics.
Avui estam en el llindar de l'era post - antibiòtica,
en els primers dies d'una època en la que infeccions simples
com la que va tenir en Joe mataran a la gent altra vegada.
De fet, ja n'hi ha.
La gent està morint d'infeccions altra vegada per un fenomen
anomenat resistència als antibiòtics.
Breument, funciona així.
Els bacteris competeixen entre elles pels recursos, pels nutrients,
fabricant composts letals que dirigeixen contra els altres.
Altres bacteris, per protegir-se,
desenvolupen defenses contra aquest atac químic.
Quan nosaltres férem els primers antibiòtics,
Vàrem dur aquells composts al laboratori i fabricàrem les nostres versions,
i els bacteris respongueren al nostre atac de la manera que sempre feien.
Aquí tenim el que va passar després:
La penicil·lina es va distribuir el 1943,
i la resistència generalitzada a la penicil·lina va arribar en 1945.
La vancomicina va arribar en 1972,
la resistència a la vancomicina en 1988.
L'Imipenem en 1985,
i la resistència a ell en 1988.
La daptomicina, un dels medicaments més recents, en 2003,
i la resistència a ella just un any després en 2004.
Durant 70 anys, hem jugat a un joc de salts...
el nostre medicament i la seva resistència,
i un altre medicament, i altra vegada la resistència...
i ara el joc s'està acabant.
Els bacteris desenvolupen resistència tan ràpid que les farmacèutiques
han decidit que fer antibiòtics no és el que més els interessa,
de manera que hi ha infeccions per tot el món
per a les quals, dels més de 100 antibiòtics
disponibles en el mercat,
dos medicaments podrien funcionar amb efectes secundaris,
o un,
o cap.
Això és el que sembla.
En 2000, el Centres de Control i Prevenció de la Malaltia, CDC,
va identificar un únic cas
en un hospital de Carolina del Nord
d'una infecció resistent a tots els medicaments excepte dos.
Avui, aquesta infecció, coneguda com KPC,
s'ha escampat a tots els Estats excepte tres
i a Sud Amèrica, Europa
i l'Orient Mitjà.
En 2008, doctors a Suïssa
van diagnosticar un home de l'Índia amb una infecció diferent
resistent a tots els medicaments excepte un.
El gen que crea aquesta resistència,
conegut com NDM, ara s'ha escampat de l'Índia a Xina, Asia, Àfrica,
Europa i Canadà, i els Estats Units.
Seria natural esperar
que aquestes infeccions són casos extraordinaris,
però de fet,
a Estats Units i Europa,
50.000 persones cada any
moren per infeccions per a les quals no hi ha medicaments útils.
Un projecte certificat pel Govern Britànic
conegut com a La Revisió de la Resistència als Antimicrobians
estima que el nombre de víctimes a tot el món en aquest moment és de 700.000 morts a l'any .
Aquesta és una gran quantitat de morts,
I així i tot, les possibilitats són tan bones que no us sentiu en perill,
imaginau que aquesta gent eren pacients hospitalaris
en unitats de cures intensives
o residents de llars d'ancians a prop del final de les seves vides
gent les infeccions de la qual estan enfora de nosaltres,
en situacions amb les que no ens podem identificar.
El que no pensau, ningú de nosaltres ho fa,
és que els antibiòtics recolzen quasi tota la vida moderna.
Si perdem els antibiòtics,
aquí teniu el que també perdríem:
Primer, qualsevol protecció per a la gent amb sistemes immunitaris debilitats...
pacients de càncer, pacients amb SIDA,
receptors de trasplantaments, bebès prematurs.
Després, qualsevol tractament que introdueix objectes dins el cos:
Stents per infart, bombes per diabetis,
diàlisis, pròtesis d'articulacions.
Quants baby boomers atlètics necessiten nous malucs i genolls?
Un estudi recent estima que sense antibiòtics,
un de cada sis podrien morir.
A continuació, probablement podríem perdre cirurgia.
Moltes operacions estan precedides
per dosis profilàctiques d'antibiòtics.
Sense aquesta protecció,
perdríem la capacitat d'obrir els espais ocults del cos.
Per tant, no operacions de cor,
no biòpsies de pròstata,
no cessàries.
Hauríem d'aprendre a tenir por d'infeccions que ara semblen menors.
La faringitis estreptocòccica solia causar fall cardíac.
Les infeccions de pell conduïen a amputacions.
Els parts mataven, en els hospitals més nets,
almenys una de cada 100 dones.
La pneumònia s'emportava tres nens de cada 10.
Més que qualsevol altra cosa,
perdríem la confiança amb que vivim les nostres vides diàries.
Si sabéssiu que qualsevol lesió podria matar-vos,
Conduiríeu una moto,
baixaríeu una pista d'esquí,
pujaríeu una escala per penjar els llums de Nadal,
deixaríeu que el vostre fill jugués al baseball?
Després de tot, la primera persona que va rebre penicil·lina
un policia britànic que es deia Albert Alexander,
que estava tan devastat per la infecció que el seu cuir cabellut treia pus
i els metges li van haver de treure un ull,
es va infectar fent una cosa molt simple.
Caminava pel seu jardí i es va rascar la cara amb una espina.
El projecte britànic que he comentat que estima que les víctimes mundials
actualment és de 700.000 morts a l'any
també prediu que si no podem controlar això per 2050,
no massa temps, les víctimes anuals seran de 10 milions a l'any.
Com hem arribat a aquest punt
on el que hem d'esperar
són aquests nombres aterridors?
La difícil resposta és, que ho hem fet nosaltres mateixos.
La resistència és un procés biològic inevitable,
però nosaltres som responsables d'haver-la accelerat.
Vam fer això malgastant antibiòtics
amb una negligència que ara ens sembla xocant.
La penicil·lina es va vendre de forma lliure fins els anys 50.
A la majoria del món en desenvolupament la majoria dels antibiòtics encara s'hi venen.
Als Estats Units, el 50 per cent
dels antibiòtics que es donen als hospitals són innecessaris.
El 45 per cent de les prescripcions fetes pels metges a les consultes
són per situacions en les que els antibiòtics no poden ajudar.
I això només és al sistema de salut.
En bona part del planeta, la majoria dels animals destinats al consum reben antibiòtics cada dia,
no per curar malalties,
sinó per engreixar-los i protegir-los contra
les condicions de la granja en la que creixen.
Als Estats Units, possiblement el 80 per cent
dels antibiòtics venuts cada any van als animals de granja, no als humans,
creant bacteris resistents que surten de la granja
a través de l'aigua, de la pols,
de la carn dels animals.
L'aqüicultura també depén dels antibiòtics,
particularment en Àsia,
i la producció de fruites es basa en antibiòtics
per protegir pomes, peres, cítrics, contra la malaltia.
I com els bacteris poden passar el seu ADN a altres bacteris
com un passatger que entrega una maleta en un aeroport,
una vegada hem afavorit que aquesta resistència existeixi,
no es sap cap a on s'estendrà
Això era previsible.
De fet, va ser predit
per n'Alexander Fleming, l'home que va descobrir la penicil·lina.
Va rebre el premi Nobel en 1945 en reconeixement,
i en una entrevista poc temps després, això és el que va dir:
"La persona irreflexiva que jugui amb el tractament de penicil·lina
és moralment responsable de la mort d'un home
que mori per infecció
amb un organisme resistent a la penicil·lina."
Va afegir, "Espero que aquest mal es pugui evitar"
Podem evitar-lo?
Hi ha empreses treballant en nous antibiòtics,
coses com els superbacteris no s'havien vist mai abans
Necessitam desesperadament aquests nou medicaments
i necessitam incentius:
subvencions per descobriments, patents esteses,
premis, per atreure altres empreses en la fabricació d'antibiòtics de nou.
Però això probablement no serà suficient.
Aquí teniu el per què: L'evolució sempre guanya.
Els bacteris creen una nova generació cada 20 minuts.
La química farmacèutica necessita 10 anys en disposar d'un nou medicament.
Cada vegada que utilitzam un antibiòtic,
donam als bacteris milers de milions d'oportunitats
per rompre el codis
de les defenses que hem fabricat.
Encara no ha existit mai un medicament
que no puguin derrotar.
Això és una guerra asimètrica,
però podem canviar el resultat.
Podríem construir sistemes per recollir dades que ens diguin automàticament i específicament,
com s'estan utilitzant els antibiòtics.
Podríem tenir vigilància en els sistemes de comandes de medicaments
de manera que cada prescripció tingués una segona opinió.
Podríem exigir a l'agricultura que deixés l'ús d'antibiòtics.
Podríem construir sistemes de vigilància
que ens digués on apareixeria de nou la resistència.
Aquestes són les solucions tecnològiques.
Probablement tampoc seran suficients,
llevat que ajudem.
La resistència als antibiòtics és un hàbit.
Tots sabem què dur és canviar un hàbit.
Però com a societat, ja hem fet això en el passat.
La gent solia llençar les escombraries als carrers,
no solia posar-se els cinturons de securetat,
solia fumar dintre dels edificis públics.
Ja no feim aquestes coses.
No embrutam el medi ambient
o ens cercam accidents devastadors
o exposam als demés a la possibilitat de tenir càncer,
perquè decidírem que aquestes coses eren cares,
destructives, no eren del nostre interés.
Canviàrem les normes socials.
També podríem canviar les normes socials sobre l'ús dels antibiòtics.
Sé que l'escalada de resistència als antibiòtics
sembla aclaparadora,
però si heu comprat una bombeta fluorescent
perquè estàveu preocupats pel canvi climàtic,
o llegiu l'etiqueta d'una capsa de galetes
perquè pensau en la desforestació a causa de l'oli de palma,
ja sabeu el que es sent
en donar un petit pas per fer front a un problema aclaparador.
També podríem fer aquestes passes per l'ús dels antibiòtics.
Podríem renunciar a donar un antibiòtic si no estam segurs que és el correcte.
Podríem deixar d'insistir en una recepta per a la infecció d'orella del nostre fill
abans d'estar segurs del que la va causar.
Podríem demanar a cada restaurant,
a cada supermercat,
d'on procedeix la seva carn.
Ens podríem prometre entre sí
no tornar a comprar pollastre o gambetes o fruita
criades amb un ús rutinari d'antibiòtics,
i si feim aquestes coses,
podríem alentir l'arribada del món post-antibiòtic.
Però hem de fer això prest.
La penicil·lina començà l'era dels antibiòtics en 143.
En 70 anys, hem caminat fins al límit del desastre.
No tindrem 70 anys
per trobar el camí de tornada de nou.
Moltes gràcies.
(Aplaudiments)