Toto je stav věcí. Mé jméno je Frank Stasio.
Mnoho akademického výzkumu bylo financováno z veřejných zdrojů,
ale veřejný přístup často znemožňují drahé platební brány, tzv. paywally.
Některá akademická vydavatelství přitom mají vyšší ziskové marže,
jako například společnosti Walmart, Google a Apple.
Existuje však hnutí, které by to mohlo zvrátit a přinést změnu.
Paywall Obchod s vědou
Univerzity jsou o vzdělávání lidí,
a skutečně neexistuje žádný důvod bránit lidem v přístupu k informacím.
Není za tím nic jiného než peníze a moc,
a věci, proti kterým bychom se měli chtít jako lidé postavit.
Hodně peněz?
Hodně peněz!
Hodně peněz. Je to obrovský, obrovský trh. Miliardy dolárů.
V akademickém publikování je 25,2 miliard dolarů ročně.
Digitální předplatné tohoto časopisu, Biomateriály, od Elsevieru,
stojí v průměru 10 702 dolarů ročně.
Jsou to dobře vynaložené peníze? Těžko říct.
V roce 1995 časopis Forbes předpověděl, že vědecký výzkum bude první obětí internetu.
Akademici jsou progresivní
a časopisům určitě díky digitální distribuci klesnou příjmy.
O 23 let později není tato předpověď daleko od pravdy.
Myslím, že když se podíváme do historie, můžeme se ponaučit z jedné věci:
lidé jsou opravdu špatní při předpovídaní budoucnosti.
Tyto předpovědi, to je něco, co dělají ráda média,
a lidé, kteří konzumují média, předpovědi rádi čtou. Je to zábava, je to...
[error]
Omlouvám se.
Nemáte povolení pro přístup k tomuto dokumentárnímu filmu.
Vyberte si prosím z následujících možností platby.
...
Vědecká vydavatelství mají ziskovou marži 35 až 40 procent.
A v různých letech, když jsem se na to podívala,
víte, Walmart měl kolem 3 %,
a mnozí lidé vnímají Walmart jako takého zlého obra.
Ale ten má 3 procenta v porovnání s 35 procenty.
Myslím, že nyní bych mohla změnit můj vlastní postoj.
Že Walmart není tak zlý...
... v porovnání s některými jinými hráči v jiných odvětvích.
Profesionální správa majetku znamená zisky kolem 21 %, Toyota má asi 12 %.
Jak může být v pořádku pro celé takové odvětví, aby dosáhlo takového zisku,
když ve skutečnosti neexistují žádné vstupy, za které byste museli platit?
Jaké jsou korporace, které mají porovnatelné
zisky, také v rozsahu těch 32-35 procent?
Upřímně, nikdy jsem neslyšel o korporacích,
které mají takovou míru ziskovosti.
Ve většině ostatních druhů běžného podníkání,
jsou takové zisky znakem toho, že existuje nějaká forma monopolu.
I když lidé mimo akademickou sféru možná nečtou hodně takových článků,
a nemusí je považovat za užitečné, stále za ně platí.
Vaše daně směřují k vládám, které následně financují univerzity,
které pak poskytují finanční prostředky pro knihovny, které prostřednictvím poplatků za předplatné platí vydavatelstvím.
Časopisy a vydavatelé dostávají vaše peníze.
Ať už jste to vy nebo váš soused, každý platí tento systém.
A ti, kdo z toho mají největší prospěch, jsou vydavatelé.
Každý si zaslouží zisk.
Ale jak mohou mít časopisy - časopisy! -
větší zisky než některé z největších technologických společností?
No, publikovaní je tak ziskové, protože pracovníci nedostanou zaplaceno.
Jaké jiné odvětví existuje, žádné mě nenapadá nenapadá,
ve kterém primární pracovníci,
v tomto případě autoři, recenzenti, nedostanou zaplacené nic?
V publikovaní jsou ziskové marže v mnoha ohledech bezkonkurenční,
a před několika lety jsem je porovnal s Facebookem, a uvědomil jsem si, že jsou ekvivalentní
s nejúspěšnějšími společnostmi z oblasti softwaru.
A samozřejmě Facebook má prakticky nekonečnou škálu
a za posledních pět či deset roků tu pravděpodobně není úspěšnější firmy.
Takže publikovaní je obscénně ziskové
a kvůli tomu vydavatelé nemají důvod spěchat, aby se tento svět měnil.
Existuje skutečná otázka, proč jsou marže tak vysoké,
tedy o 35 procent vyšší než marže společnosti Google; co se tam děje?
No a to je jednoduché, kvůli síle určovat si ceny.
Dejme tomu, že vy jste Elsevier, nabízíte přístup k obsahu;
a prodáváte tento obsah univerzitám.
A to není, jako když jdete třeba do supermarketu
ve kterém, když vidíte, že nějaké pivo je příliš drahé, vyberete si jiné.
To není jako univerzitní knihovník, který nemůže říct,
"No, publikace Elsevieru jsou příliš drahé, tento rok nakupujeme u Wileyho."
Potřebujete je všechny.
Takže máte možnost zažádat si o jakoukoliv částku chcete,
a univerzity zřídka skutečně odmítnou.
Mohou předstírat, že odmítnou, ale učitelé ve skutečnosti musí mít přístup,
a to je velmi silná vyjednávací pozice pro vydavatele.
Na trhu je takový problém.
Na trhu je něco, co kdosi nazval morálním hazardem,
který nemá nic společného s morálkou, je to ekonomický pojem.
Morální hazard nastává, když kupující produktu
nejsou jeho spotřebiteli.
A co je ten produkt na tradičním vydavatelském trhu?
Je to přístup, čtenářský přístup.
Spotřebitelé jsou lidé jako já, kteří chtějí číst články,
kupující však nejsem já, obvykle si nepředplácím odběr časopisů.
Harvardská knihovna vynakládá obrovské množství financí na předplatné obrovského počtu časopisů.
Takže nejsem citlivý na cenu těchto časopisů, protože nemusím platiti účet.
Ale ty peníze jsou skutečné. Že ano?
Publikování vědeckých časopisů je odvětví, které produkuje
příjmy 10 miliard dolarů za rok.
To nejsou drobné. Jde o významný balík peněz.
Když přemýšlíte o ziskové marži 30 až 40 procent z této sumy,
které by se mohly vrátit nazpět do výzkumu,
nebo na podporu další vědy,
nebo na podporu univerzit,
na zaměstnání dalších výzkumníků nebo učitelů,
na zvýšení dostupnosti vysokoškolského studia,
tento finanční aspekt je příznakem toho,
jak velký je nesoulad mezi komerčním modelem
a snahou zůstat relevantním v procesu výzkumu.
Obvykle nepřemýšlíme o vztahu
mezi ziskem těchto společností na jedné straně,
a stále se zvyšujícím školným na univerzitách,
ale i toto je součástí příběhu.
Nemluvíme o marginálním problému.
Nemluvíme o vnitřních otázkách vědců.
Hovoříme o úplně základních sociálních problémech.
Jaká bude budoucnost naší společnosti?
Ceny časopisů rostou daleko rychleji než inflace
a daleko rychleji než rozpočty knihoven.
Nejen roky, ale po celá desetiletí.
A je to katastrofa.
Jen před desíti hodinami zavřeli školu Anthem College.
Své dveře brzo zavře Saint Joseph College.
Hluboko v dluhu zavře Dowling College.
Náhlé uzavření nechá učitele bez práce
a tisíce studentů, kteří budou narychlo hledat jinou školu.
Akademie jako taková ve skutečnosti neprozkoumala
plné náklady vědecké komunikace.
Ve skutečnosti to odnesly rozpočty knihoven
a často jsme museli jít s prosbou k vedení,
aby zvýšilo rozpočet na časopisy,
konkrétně na vědu, technologii, lékařské časopisy,
kterým právě výrazně zvýšili cenu,
z jakýchkoliv důvodů si to vydavatelé vymysleli.
A aby se zisk zvyšoval, musí tu být nedostatek.
Vítejte ve světě paywallů a blokování přístupu k výzkumu.
- Narazili jste už někdy na paywall? - Rozhodně.
Jednoznačně ano.
Stává se mi to často.
- Už jste někdy narazili na paywall? - Och, pff, ano.
Narazila jsem na paywall.
Dost často najdu platební bránu, ano.
Když jsem byla studentkou, určitě jsem narazila na platební bránu.
Na paywally narážím často.
- Jak se u toho cítíte? - Hodně mě to vytáčí.
Studenti, absolventi, dostanou magisterský titul,
přejdou do spin-off společností,
a najednou zjistí,
že se nedostanou k výsledkům výzkumu,
které potřebují, protože už nejsou propojení univerzitou.
Přišli mi zaklepat na dveře. A musel jsem jim říct, že jako knihovník
jsem v této nepříjemné pozici, že musím zablokovat uživatele, se kterými už nejsme propojení
a zablokovat jim přístup k veřejně financovanému výzkumu.
A to je úplně v rozporu s posláním knihovny a knihovníka.
Takže toto otevírá oči.
Chcete nám říct něco o sobě?
Jmenuji se Dwight Parker,
jsem uprostřed doktorského studia v psychologii vzdělávání.
Rozhodl jsem se, že od toho potřebuji přestávku
a prodávám auta.
Během studia jsem měl přístup ke spoustě věcí,
ale jakmile jste mimo tento program,
tak ty zdroje nejsou jednoduše k dispozici;
teda alespoň nejsou pro mě.
Víte, můj obor je psychologie vzdělávání,
a většinu výzkumu financovala vláda,
takže výzkum financovaly peníze daňových poplatníků,
a za přístup k němu se musí někomu platit, to je absurdní.
- Podle mě je to absurdní. - Rozhodně.
Nemluvě o tom, že je to veřejné dobro.
Myslím určitý akademický výzkum.
Tak či tak k němu potřebujeme mít přístup.
Chci říct, nemám 79,99 dolarů, abych za něho zaplatil.
Ne z prodeje aut.
Ani z prodeje nejkrásnějšího auta, jaké existuje.
Když bych pracoval pro Elsevier, tak bych si to mohl dovolit.
Ano, nebo některé z těchto. Myslím, že je to tak...
Vždyť víte. Vy s tím pracujete, víte, jak to chodí...
Peníze pokazí všechno, víte?
Když máte peníze, máte přístup k vládě a všechno...
A je to jakoby se ztrácela věda. Skutečně, ztrácí se.
Moje žena měla plicní embolii.
A nejsou si jistí proč.
A nikdo si pořád není jistý, proč měla plicní embolii.
Mohlo to být spoustu různých věcí, a tak jsem začal dělat to, co dělám,
takže jsem se připojil na internet a začal jsem s výzkumem.
A narazíte na všechny tyto lékařské výzkumné paywally,
kde lidé dělají studie o plicní embolii
a já si nemůžu dovolit utratit peníze, abych si přečetl vědecký článek
a vzápětí jsem zjistil, že pro ni není relevantní. Relevantní pro naši situaci.
Možná bude. Ale možná ne.
Ale nemám dopředu dostatek informací, abych to věděl!
Ale mohlo by jí to zachránit život!
Důvod, proč máme výzkum, je snaha vyřešit
problémy světa. Snažíme se léčit choroby,
snažíme se zabezpečit čistou vodu,
snažíme se přijít na to, jak snížit chudobu na nulu.
Snažíme se jednou a navždy zničit jednotlivé chorobné stavy.
A pokud to chceme zabezpečit, musíme se ujistit, že každý má přístup.
Nejen bohaté krajiny, nejen lidé, kteří mají doktoráty,
ale všichni mají mít možnost přečíst si věděcký výzkum,
přemýšlet o něm a pak přispět svými nápady.
A pokud velká část populace nemá přístup k výzkumu,
pravděpodobnost, že vyřešíme velké problémy, je výrazně nižší.
Vydavatelé byli součástí učebního dialogu
po staletí. A v tomto ohledu jsou životně důležití.
Zároveň máme globální populaci, ze které drtivá většina
nemá přístup k výzkumu o současném dění
ve vědě, medicíně, kultuře, technologii, vědě o životním prostředí.
A čelí výzvě, jak chápat smysl světa bez toho, aby o něm měli
ty nejlepší poznatky. A v jistém smyslu to je tragické.
Západní univerzity mají opravdu velké finanční prostředky pro své knihovny,
takže jsou v...
mají kapacitu na zakoupení časopisů, poskytnout přístup svým studentům.
Ale v kontextu rozvojových zemí, knihovny jsou opravdu chudé.
Takže nakonec to skončí tak, že děláte všechno sami, bez podpory
z univerzity nebo školy.
A i když se snažíte oslovit učitele nebo profesory,
dostanete stejnou odpověď: "My jsme to taky dělali takto,
a budete to muset udělat stejně i vy."
Takže to jen pokračuje a není z toho žádný konkrétní výsledek.
Takže můj výzkum byl hlavně v úplné základní fyzice.
Speciální teorie relativity.
A za mnoho z vědeckých článků
bylo nutné zaplatit.
Řekl bych, že za vědecký článek bych nikdy neplatil,
zejména v ekonomice Venezuely, právě teď je to bohužel ještě horší.
Ale i když jsem tam byl student, nemůžete jen tak
vzít svou kreditní kartu a koupit něco z internetu.
Takže z nedostatku přístupu vzniklo hnutí.
A toto hnutí se nazývá otevřený přístup.
V nejjednoduší formě znamená otevřený přístup
bezplatný a neomezený přístup k informacím.
Velmi jednoduše řečeno, je to způsob, jak zdemokratizovat informace.
Je to snížení rozdílů a podpora rovnosti.
Je spousta akademiků, kteří mohou stavět na výzkumu,
který realizovali jiní vědci, když mají přístup k veškerému výzkumu.
Můžete mít nejlepší myslitele naší generace,
kteří žijí v Středoafrické republice a nemají přístup k žádnému obsahu.
Takže, jak mohou stavět na existujícím výzkumu? Jak mohou pomoct pohnout věcma rychleji dopředu?
A myslím si, že přesně o tomto je otevřený přístup.
Umožňuje lidem, kteří chtějí přístup k poznatkům,
aby se k nim dostali, a rozvinuli poznání dál.
Myslím, že je skvělé být vášnivým obhájcem otevřeného přístupu.
Mám ale obavy,
když někoho vášeň pro otevřený přístup
vede k tomu, že není ochotný myslet na náklady,
stejně jako na přínosy.
Znepokojuje mě, když se otevřený přístup stává náboženstvím,
nebo když se z něho stává svatozář,
která vyžaduje, abyste milovali cokoliv, nad co ji umístíte.
Když ztratíme naše schopnosti, nebo hůř, naši ochotu kriticky myslet,
uvažovat o otevřeném přístupu tak kriticky a analyticky,
jako o modelu s platbou za přístup, potom už nefungujeme
v oblasti rozumu a vědy; tehdy se pohybujeme v oblasti náboženství.
Nemám nic proti náboženství, i já sám jsem nábožensky založený,
ale je důležité, abychom si ho nepletli s vědou.
Vidím to, hlavně, pokud jste na druhé straně,
jak se to zdá být náboženské. Je tu určitě více víry, že?
Pro mnoho lidí je to hnutí založené na víře.
Ale mnoho z nejsilnějších částí hnutí pochází z biomedicínské literatury.
Rodiče, nebo členové rodiny, kteří nemají přístup.
A ti hovoří s prvkem svědectví, které je náboženské,
alespoň v hloubce, ne?
A ve svědectví je skutečná síla a ta je součástí evangelických hnutí.
Můžeme mít intelektuální rozhovor o inovacích,
nebo vám můžeme povídat emocionální příběh; co z toho osloví víc lidí?
Hnutí potřebují zahrnout všechny. Hnutí jsou větší než organizace;
jsou větší než lidé, když fungují, správně?
To je důvod, proč fungují: mají aspekt nabalující se laviny.
Pro mě, důvod, proč toto dělám,
jsou výhody pro efektivnost výzkumu.
Chci vidět celkové zvýšení efektivnosti výzkumu.
To je můj celkový cíl.
Když byste řekli, že ho dosáhnu přes uzavřenou vědu, podporoval bych uzavřenou vědu.
Ale tato efektivnost výzkumu přichází se zvyšováním kvality,
zvyšováním inkluzivity, růstem rozmanitosti, zlepšováním inovací.
Je výhodou, když je tu víc lidí, kteří mohou něco udělat.
Máme velké problémy, které je nutné řešit.
Byl jsem intenzivně zapojený, hluboko zapojený
v prvních dnech otevřeného přístupu ve vědách o životě.
A naše naděje byla, že otevřený přístup by byl nejen o velmi významné změně v přístupu;
zdálo se nám úplně šílené, že většina výzkumů není k dispozici
pro většinu lidí, kteří ji potřebují.
Před několika lety jsem navštivil Bělehradskou univerzitu
a před mou přednáškou jsem se potkal se studenty
a jeden po druhém mi v místnosti vyprávěli
o tom, jaký dělají výzkum
a čemu se věnují ve své závěrečné práci.
A téměř všichni v místnosti pracují na tématu implicitního poznání.
A bylo ohromující, že tam bylo tolik studentů,
kteří pracují na této konkrétní oblasti výzkumu, a tak jsem se zeptal:
"Proč to všichni děláte? Jak to, že se tato oblast stala tak populární?"
A okamžitá odpověď byla: "Máme přístup k literatuře v této oblasti."
"Co tím myslíte?" Nechápal jsem.
"No, existuje úzus, že všichni přední výzkumníci v této oblasti,
všichni dávají své články online. Takže je můžeme najít.
A můžeme vědět, co se dějě právě teď v této literatuře,
ke které nemůžeme získat přístup v jiných subdisciplínách."
Toto mě úplně šokovalo.
Že se rozhodli, co studovat, na základě toho, k čemu mohou mít přístup.
Když jsem byl ředitel knihovny
a dělali jsme výrazné škrty v našem předplatném
z důvodu rozpočtových omezení, tak jak to knihovny dělají,
zrealizovali jsme sérii fokusových skupin, abychom zjistili, jak se s tím lidé vyrovnávají.
A jeden z lidí, kteří mě skutečně oslovili, byl mladý student, který si dělal doktorát z medicíny.
Ten mluvil se svým školitelem. A školiteľ mu řekl:
"Jsou to zajímavé oblasti. Čtěte v nich zeširoka."
Student řekl: "Takže mám číst zeširoka, ale uvědomuju si, že moje schopnost číst zeširoka
je omezená tím, jakou literaturu mám k dispozici.
Proto bude téma mojí dizertace omezené tím, co si můžu dovolit zaplatit,
protože nedokážu číst materiály, ke kterým nemám přístup."
Některé z největších výzev na světě
v budoucnosti nevyřeší
jedna skupina výzkumných pracovníků.
A víme, že interdisciplinární výzkum a spolupráce
je způsob, jak se dostat k řešení rychleji.
A mnoho z těch výzev jsou tak rozšířené
- čistá voda, potravinová bezpečnost, globální oteplování, veřejné zdraví -
a je tolik problémů, které je potřeba vyřešit,
že není důvod, proč bychom neměli chtít udělat všechno, co můžeme,
abychom podporovali spolupráci a umožnili, aby se konala.
Lékařské vědomosti a neuvěřitelné zkušenosti můžeme najít v každém dalekém koutě světa;
akorát jich nevyužíváme příliš často.
Jeden můj přítel je dětský kardiochirurg na Stanfordě.
Během jeho návštěvy v Indii si všiml,
když šel do instituce, kde se teď léčí 10 krát
víc pacientů než u něho, že dosahují
téměř stejně dobrých výsledků jako on na Stanfordě,
a dokáží to udělat za 5 až 10 procent nákladů.
A podle mě je to geniální! To je geniální!
A možná bychom my v západním světě mohli chtít porozumět tomu,
co se děje v Indii, stejně jako oni chtějí vědět,
co dokážeme udělat se všemi našimi technologickými zázraky.
Je jednoduché dospět k závěru, že věda musí být otevřená,
aby mohl probíhat výzkum.
A proto je zvláštní, že ještě není otevřená.
Ale tady jsme se skutečně dostali z historických důvodů.
Když byly založené nebo vytvořené vědecké časopisy v polovině 17. století,
autoři do nich psali bez nároku na mzdu,
a motivoval je dopad, ne finanční odměna.
Abychom lépe porozuměli výzkumnému procesu vycestovali jsme tam, kde vznikly vědecké časopisy:
Do Královské společnosti v Londýně.
Jmenuji se Stuart Taylor a jsem vedoucí vydavatelství tady v Královské společnosti.
Královská společnost je britská národní vědecká akademie.
Byla založená v roce 1660 jako společnost prvních vědců,
jako například Robert Hook nebo Christopher Wren.
Několik roků po tom, v roce 1665, Henry Oldenburg na tomto obrazu,
kterýý byl prvním tajemníkem společnosti, založil první vědecký časopis na světě,
který se jmenoval Filozofické transakce.
A to bylo poprvé, kdy se vědecké úspěchy a objevy
prvních vědců formálně zaznamenanaly.
A ten časopis v podstatě nastavil model
toho, jak dnes chápeme vědecké časopisy.
Čtyři hlavní požadavky jsou archivace, registrace, šíření a ověřování.
Takže to znamená, že máte svůj objev spojený s vašim jménem a určitým datem,
ověřený vašimi kolegy, šířený mezi ostatními vědci
a archivovaný pro budoucnost.
Jakmile vznikly digitální sítě, vědci na nich začali šířit své objevy.
Od té doby, řekněme od začátku devadesátých let,
akademici začali vážně podporovat otevřený přístup.
Síť používali nejen na distribuci vědeckých výsledků a na výzkum,
ale na podporu vědy a na to, aby se do ní zapojili i ostatní.
Může to znít, že si to vymýšlím,
ale tehdy jsem opravdu cítil, že nejsem sám,
a že když máte skvělý nápad
nebo uděláte nějaký přelom, chcete mít pocit, že je to proto,
že jste měli inspiraci nebo že jste pracovali usilovněji než kdokoliv jiný,
ale nechcete myslet na to, že úspěch vám zabezpečil privilegovaný přístup k informacím.
A tak časť mojeho záměru v roce 1991 bylo vyrovnání podmínek,
to znamená dát přístup ke stejným informacím ve stejném čase,
a nemít tyhle, víte, rozdíly v přístupu.
Čtyřicet procent všech zveřejněných článků v New England Journal of Medicine
- který je prokazatelně
časopis s největším impaktem na světě -
ale 40 procent autorů pochází z okruhu 150 mil od Bostonu,
kde má New England Journal of Medicine své sídlo.
Publikovaní je opravdu hrou pro zasvěcené.
Ti z nás, kteří jsou insideři, mají o mnoho větší přístup k publikování a dokonce i čtení,
protože přicházíme z bohatších institucí.
Výsledkem je, že spousta lidí trpí,
což je důsledek aktuálního systému v akademické oblasti.
Máme spoustu lékařů, kteří by měli mít prospěch z přístupu k nejnovějším informacím
o tom, jak poskytnout co nejlepší péči svým pacientům.
Existuje tolik výzkumu, který už byl realizovaný.
Je to někdy absurdní, když se pokoušíme získat přístup k článku, který byl napsaný v roce 1975.
A stále je za paywallem. Nedává to žádný smysl.
Vědecké časopisy prošly od roku 1665 dlouhou cestu.
Dnes jsme schopni najednou oslovit mnoho lidí po celém světě,
téměř nic to nestojí a je to obrovský přínos pro vědce.
Spousta autorů si myslí, že když budou publikovat v běžném časopise,
především když je to důležitý běžný časopis, s vysokou prestiží a impaktem,
ve vysoce kvalitním běžném časopise, že se jejich výzkum dostane ke všem,
kteří se zajímají o jejich práci. To ale není pravda.
Dostane se k těm, kteří mají to štěstí, že pracují v instituci,
která má dost peněz na to, aby měla tento časopis předplacený.
A i když jsou tyto časopisy relativně nejprodávanější nebo když jsou tak potřebné,
že se je všechny knihovny pokoušejí předplatit, stále existují knihovny, které se k nim nedostanou.
A mnoho knihoven už dávno zrušilo předplatné časopisů, které jsou klíčové,
jen proto, že nemají peníze.
Takže autoři získají výhodu širšího publika
a získáním širšího publika mají výhodu většího vlivu,
protože vaše práce nemůže mít vliv a není možné na ní dále stavět,
nebo ji citovat či jinak použít, pokud o ní lidé nevědí.
A většina vědců píše kvůli tomu, že chce mít impakt.
Část toho, co dělají akademici, je studium otázek,
snaží se získat hlubší pochopení toho, co se dozvěděli o nějakém fenoménu,
a potom ho sdílet s ostatními, aby ti ostatní pak mohli říct:
"A co tak tato další věc, jsi si jistý?"
nebo "Ano, rád bych to použil nějakým novým způsobem."
Takže skutečně, věda je rozhovor a jediný způsob, jako mít rozhovor
je vědět, co kdo říká a jaký je základ pro to, co říká.
A tak je otevřenost základní podmínka, aby věda dělala to, co má dělat.
Je tu jeden z původních mýtů o otevřeném přístupu.
Neexistuje tu žádné hodnocení, kvalita je nízká a tak dále.
A my víme,
že když dáte svoje věci ven,
lidé si všimnou, když píšete nesmysly,
velmi rychle si toho někdo všimne. Když přehlídnete něco opravdu důležité,
z hlediska důkazu, někdo vás na to upozorní.
Když nejste opatrní ve svých tvrzeních, nebo vynecháte kus důležité literatury,
někdo vám to řekne. A tak vy, jako výzkumník,
máte užitek z těchto postřehů a kritiky a jiných věcí,
takže váš výzkum proto bude lepší nikoliv horší!
Když se nepohybujete v tomto prostoru, nemáte žádné kontakty,
nemáte představu o tom, jaký dramatický vliv
mají tato napětí na každého člověka.
Když vidíte, jak EPA [Agentura na ochranu životního prostředí USA]
odstraní část webové stránky o klimatických změnách, existuje skutečný,
konkrétní důsledek toho, že nemáme informace.
Je tu spousta bezplatných informací, a všichni víme, jak problematické to může být.
Jen proto, že je to zadarmo, to ještě nemusí být dobré; jen proto, že je to placené, to ještě nemusí být zlé,
a myslím, že toto napětí bude muset komunita vždy řešit.
Samozřejmě, v prvních dnech hnutí otevřeného přístupu
a časopisů s otevřeným přístupem toto vnímání, že publikace s otevřeným přístupem nejsou kvalitní,
bylo velmi dominantní, ale to se už změnilo.
Otevřený přístup pro nás
vůbec neznamená zvažování úrovně recenzování.
Když už je reč o recenzovaní, toto bude ještě lepší.
Systém odměnování v mnohých krajinách, v mnohých rozvojových krajinách
stále odráží ten náš, ve Velké Británii a v USA.
Nedávno jsme dělali průzkum a ptali jsme se na to, jak naši výzkumníci
vnímají otevřený přístup, a mnoho z nich říkalo:
"Skvělé, otevřený přístup je přesně to, co, potřebujeme, potrřbujeme
říct celému světu o našem výzkumu. Každý potřebuje přístup. Toto je skvělé."
Avšak, když jsme se výzkumníků zeptali, jaké jsou jejich priority pro časopisy,
kde chtěli publikovat své výzkumy, nejdůležitější byl impakt faktor,
indexování a až na konci seznamu byl otevřený přístup.
Takže, ačkoliv říkají pěkné věci o otevřeném přístupu,
bohužel kvůli způsobu odměňování je otevřený přístup stále vespod,
protože stále je pro ně důležitý kariérní postup.
Otevřený přístup je tu s námi už nějaký čas.
Jeho vliv není tak rychlý, jak jsem očekával,
a trochu se obávám, jak rychle se posuneme vpřed během dalších pěti roků?
Existuje důvod, že vědecké časopisy jsou tak
letargické vůči změně?
No, mohli byste je nazvat houževnaté [smích].
Myslím, že existuje určitý stupeň letargie. Jak víte,
akademici jsou pravděpodobně nejvíc konzervativní lidé na světě.
Víte, jejich výzkum může být inovativní,
ale akademické struktury se mění velmi pomalu.
Akademická obec je velmi, velmi konzervativní.
Je velmi těžké měnit věci, udělat významné systémové změny
v akademické obci. Náš proces kariérního postupu
je stejný, jaký byl před 150 lety.
Autoři si velmi dobře uvědomují, že jejich šance na postup,
na možnost pokračovat v práci, získat finanční prostředky,
a celé aspekty jejich kariéry, závísí na tom, kde publikují.
A tato jejich potřeba vytvořila jistý druh vězení,
ve kterém autoři nemohou mít alternativní způsob publikování,
kromě těchto časopisů,
u kterých je největší pravděpodobnost, že jim pomohou v jejich kariéře.
Jedna z velkých překážek pro otevřený přístup
je současné hodnocení zdrojů, kariérní postup a všechny tyto věci.
Protože stále existuje tendence říkat:
když publikujete čtyři články v časopisech vyšší třídy,
děláte lepší výzkum.
Může být, že tyto články nebude nikdo citovat ani číst.
Ale impakt faktor časopisu se přijímá jako náhrada za kvalitu.
A my všichni víme, že ten podléhá manipulaci a podvodům.
Impakt faktor je ve skutečnosti průměrný počet citací,
které časopis získá, v dvouletém období.
Faktor dopadu je zarytá metrika, která se z nějaké důvodu hluboko zakořenila
v systému hodnocení a způsobu, jakým se hodnotí výzkumníci na celém světě.
Za kabelku Gucci si můžete účtovat mnohem víc,
než za kabelku, kterou jste právě koupili na ulici.
Impakt faktory pokazily celý systém
vědecké komunikace, a to pořádně.
Dokonce i jejich zakladatel, Eugene Garfield, říkal, že by se neměli používat tímto způsobem.
Potom sa musíte zamyslet, že něco není v pořádku.
A jejich klamná vědecká povaha, víte,
skutečnost, že jsou přesně na tři desetinná místa,
i když zjevně nejsou, vyvolává tento pseudovědecký pocit.
Královská společnost před pár lety podepsala něco, co se nazývalo
Sanfranciská deklarace o hodnocení vědy ve zkratce DORA,
která v podstatě vyzývá instituce a finančníky, aby hodnotili vědce
způsobem, který nepoužívá impakt faktor.
Takže daleko větší důraz na recenze (peer review), a skutečné hodnocení samotné práce
namísto toho, abyste se jednoduše spolehli na metriku,
o které si spousta lidí myslí, že je velmi chybná.
Způsob, jak řešit tento problém,
je začít oddělovat hodnocení vědců
od časopisů, ve kterých publikují.
A když jste schopní hodnotit vědce na základě samotného výzkumu,
namísto toho, v jakých časopisech byl tento výzkum uveřejněný,
myslím, že potom můžete dovolit vědcům, aby začali publikovat
v časopisech, které poskytují lepší služby, lepší přístup, nižší náklady, všechny tyto věci.
Časopisy, které jsou vysoce selektivní, odmítnou práci, která je uplně publikovatelná a úplně dobrá,
ale oni ji odmítají, protože nepředstavuje významný pokrok,
nebo nebudou mít takovou publicitu, jakou mají studie o nějaké nemoci nebo o kmenových buňkách.
Takže článek je odmítnutý a pak putuje do jiného časopisu,
projde dalším recenzním kolem,
a takhle to může projít i několik cyklů.
A důvod vytvoření časopisu PLOS One byla snaha zastavit přesně toto,
neustálý kolotoč plýtvání času vědců, recenzentů, redaktorů,
což je všechno na úkor vědy a společnosti.
Čas, který je potřebný na to, aby článek zhodnotily nejlepší časopisy a možná ho nevybraly,
a ten pak musí jít do jiného časopisu,
zablokuje daný kousek výzkumu v časové smyčce.
Je to v zájmu těch, kteří každoročně platí za výzkum
milióny či miliardy dolarů na financování výzkumu,
aby byl tento výzkum otevřeně k dispozici.
Bylo spousta různých způsobů, jak se k tomuto dopracovat,
a řada lidí řekla, pojďme to dělat krok za krokem,
nejprve vytvoříme, co se nazývá zelený otevřený přístup,
kde jednoduše poskytnete přístup k obsahu, ale žádná uživatelská práva, která jsou s tím spojená.
Gatesova nadace řekla: "To je jen poloviční přístup,
nám nestačí polovina - když už to děláme, dělejme to pořádně."
A opravdu je chválím, že to nedělali polovičatě.
Mají dost předvídavosti a upřímně řečeno, i dostatečný vliv,
aby požadovali, že se to udělá pořádně hned poprvé.
Z pohledu naší nadace jsme byli schopní,
prostřednictvím našich finančních prostředků, pracovat s příjemci naši grantů a říct:
"Ano, dáme váme tyto peníze a ano, chceme, abyste realizovali
vědecký a technický výzkum a abyste přinesli konkrétní výsledek,
ale chceme, abyste to udělali konkrétním způsobem."
A jeden ze způsobů, kterým chceme, aby lidé pracovali, je zabezpečit,
že výsledky toho, čo dělají, budou široce otevřené a přístupné.
A společně s tím chceme zabezpečit, aby nejen peníze, které dáme
přímo na naše investice, na nový vědecký výzkum a technologie,
přinesly těm lidem hmatatelný přínos,
ale taky bychom chtěli vidět, že to má násobící efekt, aby se informace
a výsledky toho, co jsme financovali, dostaly ven pro širší využití vědeckou komunitou,
aby na tom mohla akademická komunita budovat a urychlit
a rozšířit výsledky, kterých dosahujeme.
- Co se vám vybaví, když slyšíte o firmě Elsevier?
O, panebože. He-he.
Elsevier je trn v patě pro nás v Africe,
protože jejich ceny jsou pro nás příliš vysoké,
nechtějí s nimi jít dolů.
Víte, myslím si, že se dá říct, že Elsevier
do komunity vydavatelů přispívá ve skutečnosti dobře.
- Elsevier. Co se vám vybaví?
No, úroveň zisku, která
je podle mě bohužel nechutná.
A není ji možné podporovat, protože z pohledu univerzity,
samozřejmě jde o veřejné prostředky.
Jejich licenční praktiky, které se určitě v průběhu času vyvíjí.
Víte, když se podíváme na opětovné použití Elsevieru nebo obchodní praktiky za posledních 10 let,
myslím, že udělali spoustu změn, které z tohoto vydavatele udělaly
víc přátelského vůči autorům nebo výzkumným pracovníkům.
Takže tu určitě existuje vývoj.
Tito vydavatelé, kdykoliv v nich něco publikujeme,
jsou financováni našimi ministerstvy. Jsou to v podstatě veřejné peníze.
Takže platíme peníze, ale publikace jsou uzavřené.
Nikdy bych je necharakterizoval jako zlého hráče.
Myslím, že dělají spoustu dobrého na podporu inovace
a meziodvětvových iniciativ.
Je spousta důvodů, proč se
lidé soustředí na Elsevier jako na zlou postavu.
Podívejte se na jejich výroční zprávu, je to všechno online.
Jejich zisky jdou nahoru; jejich dividendy jdou nahoru; velmi se jim daří;
minulý rok vydělali několik miliárd liber.
Stará se náš průmysl o výzkumníky ve všeobecnosti dobře?
Chováme se tak efektivně jako zodpovědná porodní asistentka pro tyto důležité
vědecké koncepty nebo nápady a zpřístupňujeme je světu
a rozšiřujeme je a vracíme investice do komunity? Řekl bych, že ano.
Osobně si myslím, že Elsevier
dostává spoustu kritiky;
a něco z toho si podle mě zaslouží.
Taky si myslím, že udělali spoustu inteligentních inovací v oblasti publikování,
ze kterých jsme se všichni hodně naučili. Vzpomínám si, když jsem přešla do UC Press,
po 20 letech v komerčním vydavatelství jsem přešla
do neziskového univerzitního nakladatelského světa a ukázalo se, že jedna z hlavních obav
některých zaměstnanců byla, že přeměním UC Press na Elsevier.
To se samozrejmě nestalo. Ale myslím... Teď vážně,
že ti z nás, kteří jsou v neziskovém vydavatelství, se mohou skutečně hodně naučit
od velkých konkurentů.
Dopředu upozorňuji, že jsem rok pracovala pro Elsevier;
Taky jsem pracovala 15 let pro neziskové vědecké společnosti.
Byla jsem vydavatelkou časopisu v obou těchto prostředích.
Jsou to různá prostředí. Můj pohled na komerční vydavatele tvarovaly
moje zkušenosti ve vědecké společnosti.
Pracovala jsem pro Americkou astronomickou společnost, kde bylo naše hlavní poslání
dostat vědu do rukou vědců
tehdy, kdy to chtěli, a tak, jak to chtěli.
Šla jsem pracovat pro komerčního vydavatele. Přijali mě do práce;
Myslela jsem, že budu dělat víceméně to stejné. Ale ta práce byla o něčem jiném.
Měla jsem na starosti řídit soubor časopisů tak, abychom dosáhli specifického zisku.
A to jednoduše nebylo pro mě a neodpovídalo to hodnotám, které mám.
Tak jsem se vrátila k neziskovému publikování.
Nemyslím si, že oni jsou zlí, ale jejich cíl
je vytvořit zisk svým akcionářům. Nejsou to organizace řízené misí.
A to je v pořádku; jsou to obchodní společnosti.
Moje otázka je: právě teď v 21. století, kdy máme tyto další mechanizmy,
které umožňují tok vědy, pomáhají nebo ubližují?
A ráda bych viděla, aby upravili svoje modely
tak, aby byly trochu více užitečné, než škodlivé.
Existují absolutní spravedlivé kritiky, které je možné směrovat vůči Elsevieru.
Existují spravedlivé kritiky, které je možné směrovat vůči PLOS.
Existují spravedlivé kritiky, které je možné smerovat na kohokoliv a cokoliv.
Nesnažím se posuzovat legitimnost kritiky podle toho, na koho směruje.
Snažím se posuzovat legitimnost kritiky podle jejího obsahu.
Ó ano, dobře, jen jsem se chtěl ujistit, že to někdo řekl.
Musím mluvit o tom, jaký druh společnosti Elsevier je.
Nepřátelství, které vůči nim někdy směřuje, není to jen o penězích;
důvodem je, jaká jsou firma...
Jsou to činy, které často dělají, které jsou proti-kolegiální.
Posílají žádosti o vymazání článků z academia.edu,
kde akademici zveřejnili PDF soubory s částí svého výzkumu,
a pak byli nuceni vymazat je.
A samozřejmě taky soudní spor proti Sci-Hubu z 2015.
A ano, obě tyto věci byly nezákonné, ale akademické komunitě na tom nezáleží;
ve skutečnosti je takovým způsobem nevnímá.
Když jsem dostal žádost o vymazání článku, nedostal jsem
toto upozornění přímo od společnosti Elsevier,
ale poslali ho zástupci Princetonu.
V samotném oznámení se zmiňuje pouze pár článků od dvou akademických pracovníků v Princetoně.
Když se podíváte na webové stránky Princetonu, jsou tam pravděpodobně stovky, jestli ne tisíce
článků v PDF, které byly publikované v Elsevieru.
Takže, proč se zaměřili jen na ten malý počet článků a jen na tyto dva výzkumníky?
Nevím to určitě, ale mám podezření, že zkouší, co jim projde.
Elsevieru nic nebrání, aby prohledali celý web,
našli všechny publikované PDF soubory a rozeslali obrovské množství žádostí o vymazání
každému, kdo porušuje jejich licenční smlouvu, ale nedělá to.
Myslím si, že důvodem je, že chtějí být opatrní.
Nechtějí vytvořit vlnu hněvu, která by úplně
odstránila zdroj bezplatné práce, na které jsou závislí.
Důležité je, že když se toto stalo, byl jsem vděčný Princetonu,
že zatlačil nazpět a Elsevier stáhl žádost o vymazání souborů.
Myslím si, že dostali ochutnávku toho, co by to znamenalo,
když by opravdu chtěli jít proti mase vědců jako celku.
Způsob, jakým Elsevier jako organizace uvažuje, je jednoduše protiklad
toho, jak podle mě mnoho akademiků uvažuje o podstatě své práce.
Poslali jsme žádosti na základě svobodného přístupu k informacím na každou univerzitu ve Spojeném království.
Takže v roce 2016 přijal Elsevier 42 miliónů liber z britských univerzit.
Dalším největším vydavatelem byl Wiley; teď je to 19 miliónů.
Elsevier, Wiley, Springer, Taylor and Francis a Sage
společně vezmou přibližně polovinu penězí a zbytek si rozdělí ostatní.
Hlavně Elsevier je velkým lobbistou v Evropské unii a také ve Washingtonu.
Zaměstnávají spoustu zaměstnanců, kteří jsou v podstatě lobbisti na plný úvazek.
Mají pravidelná střetnutí s vládami na celém světě,
aby prezentovali svůj pohled na věc.
Vydavatelé mají také povědomí o tom,
že publikování musí být velmi nákladné a že publikování vyžaduje publicisty
a redaktory textu, PR agenty, šéfredaktory a další.
Proto se hodně akademických institucí, aby to finančně zvládly,
rozhodlo kupovat výzkumné časopisy v balících,
namísto jednotlivých titulů.
Praktcky každá instituce vyjednává,
a to s každým vydavatelem,
aby získala v podstatě veškerý výzkum od daného vydavatele,
nebo jeho velkou část ve velkoobchodním formátu.
Takže balíky s předplatným,
do kterých je zapojená většina knihoven,
protože takto můžeme ušetřit víc peněz,
jsou jednoznačně jako kabelová televize.
Dostanete spoustu obsahu; možná se vám vždy nelíbí všechny programy.
Ale když chcete platit jen jednotlivé tituly,
cena stoupá exponenciálně a nemůžete si to dovolit.
Takže jsme uvízli ve smlouvách s obsahem, který můžeme nebo nemusíme potřebovat,
abychom se pokusili udržet nižší cenu.
Vydavatel ale může z balíku odstránit obsah bez upozornění.
Takže když se vydavatel rozhodne, že nechce, aby měl někdo
určitý obsah ve svém balíku, může ho okamžitě odstranit.
To neznamená, že můžete zrušit smlouvu;
to jednoduše znamená, že už nemáte přístup ani žádnou kontrolu.
Ačkoliv institucionální přístup k běžnému výzkumu většinou funguje jako kabelové předplatné,
našli jsme jednu knihovnu, která se rozhodla, že bude mít jen hmotný obsah.
Hledali jsme způsob, jak být hodnocený pro výzkumnou komunitu.
Jak bychom mohli přidat hodnotu,
i když nemůžeme zvládat
rostoucí náklady na elektronické publikace?
A uvědomili jsme si, že bychom mohli přinést hodnotu
tím, že zůstanete knihovna založená na tiskové produkci.
- Nemohou vám vypnout přístup ke konkrétním časopisům.
- Ne. To opravdu ne.
A když vypnou elektřinu, stále máme přístup k obsahu baterkou.
Na využití služeb naší knihovny nepotřebujete přihlašovací jméno ani institucionální příslušnost.
Jsme otevření pro veřejnost; ačkoliv máme soukromé financovaní, jsme veřejně dostupní.
Nepotřebujete přihlášení; přístup má každý.
V moderním světě se taková knihovna zdá být celkem progresivní.
Možná tak polovina našich problémů pramení z toho, že jsme se zapletli do digitálního rokování.
Představte si trh s kabelovou televizí, kde nevíte a nemůžete zjistit,
kolik platí váš soused za stejný balík, jako máte vy.
- "Kolik platíte za HBO?" - "Nemůžu ti to říct,
podepsal jsem s Comcastem dohodu o mlčenlivosti." Knihovny a univerzity toto dělají neustále.
Komerční vydavatelé mohou zachytit všechno, co se nazývá spotřebitelský přebytek.
Nemusí stanovit jednotnou cenu, která maximalizuje jejich příjmy
nebo zisk, platnou na celém trhu.
Mohou o ceně rokovat s každou jednou institucí.
A to je důležité, protože je to jako kdybyste kupovali zdravotní péči
a lékař by se mohl podívat na vaše finanční prostředky a říct: "Dobře, když chcete tuto léčbu,"
a vy víte, že lékař si je vědom toho, že jste milionář, "tak teda cena je 500 000 dolarů."
A když jste někdo, kdo nemá tolik peněz,
mohou účtovat méně, ale stále dosahují dobrou návratovost.
Mám dojem, že v mnohých ohledech funguje vydavatelský trh nějak takto.
Vydavatelé se mohou podívat na základnu, na to, jak bohatá je instituce,
kolik zaplatili, víte, během předešlých desetiletí
a potom nastavit cenu na takovou úroveň, o které si myslí, že je ještě možná.
Knihovny mají velkou možnost volby.
Knihovny nemusí podepsat tyto smlouvy.
A veřejné univerzity, jako např. Michiganská univerzita
se snaží být o dost transparentnější v tom, jaké mají výdaje.
A Akademická aliancie Velké desítky, které jsme součástí,
dělají společně hodně transparentní práce.
Takže jsem se vydal na testovaní transparentnosti Velké desítky. Naneštěstí jsem se potkal s tím stejným.
Vždy jsem sympatizovala s knihovníky, kteří láteří proti Elsevieru,
a vždy jim říkám: "Zrušte smlouvu." A vy ji nezrušíte.
"Nemůžeme ji zrušit." Můžete ji zrušit, ale musíte udělat tuto volbu,
a nikdo tu volbu nedělá, a tak Elsevier zůstává silný.
Ano, a myslím, že jen, víte,
to všechno je jen proces rokování,
je to tradiční faktor
akvizice v knihovnách,
a je s tím spoustu problémů. Ale je to součást rokovacího procesu.
A nevidím, že by se to změnilo, protože...
- Mohla by univerzita jako Rutgers říct někomu, kolik za to zaplatili?
- Ne, nemůžeme. Ne. - Protože jste smluvně zavázaní?
- Ano, tak to funguje. Takže, znova není na mně, abych se vyjádřila
k tomuto konkrétnímu aspektu, ale toto je způsob, jak věcí fungují,
a takto to funguje u všech vydavatelů. Nejen u těch, o kterých slyšíte.
Ale je to, víte, nevím, s čím bych to mohla porovnat, ale takto věci fungují,
takže si nemyslím, že by brzy nastala nějaká změna.
Víte, rozumím, proč knihovna chce získat konkurenční výhodu,
chce prokázat, že získávají ekonomický přínos,
získavají větší skupinu obsahu.
A institucionální knihovny jsou od seba velmi odlišné
a někteér musí opravdu demonstrovat různé druhy hodnot,
ale je to volba. Knihovny nemusí podepisovat klauzule o důvěrnosti.
Často se to děje na oplátku za to, co vypadá jako konkurenční výhoda
z krátkodobého hlediska, ale z dlouhodobého hlediska to není konkurenční výhoda.
Sníží to transparentnost cen a zvyšuje riziko, že budete platit víc,
stejně jako potenciálně platit míň.
Je to fraktální tajemství, že? Všechno je obchodní tajemství na každé úrovni.
Jaká byla cena, kdo platil co, jaké jsou podmínky. A toto je záměrné.
Zabraňuje to kolektivnímu vyjednávání. A všechny tyto věci v podstatě udržují
opravdu radikálně nespravedlivý trh.
Někteří lidé věří, že v současnosti je dost financí
ve vědeckém publikování a že je stačí přeuspořádat;
nepotřebujeme najít víc peněz. Musíme len jen změnit způsob, jak se investují.
Existuje rostoucí skupina časopisů, které považují za výhodné
odklonit se od prospěšného paradigmatu.
Takže v případě časopisu Lingua / Glossa,
se stalo to, že tato komunita
výzkumných pracovníků se rozhodla, že už stačilo
a celá redakční rada rezignovala. A potom založila další časopis
na neziskové platformě, s otevřeným přístupem a tak dál.
Není moc podobných případů ale tento příkad ukazuje,
že to může skutečně fungovat. Takže celá komunita nebo vůdcové této komunity
- protože to je v podstatě redakční rada - vůdcové této komunity
se rozhodli odstoupit kolektivně; všichni zúčastnění rezignovali
a potom založili nový časopis s přesně stejným zaměřením
a s přesně stejnou kvalitou, protože z čeho pramení kvalita časopisu?
Není to razítko vydavatelů. Je to vlastně šéfredaktor
a redakční rada, kteří dělají všechna vědecká rozhodnutí.
Jmenuji se Johan Rooryck,
jsem profesor francouzské lingvistiky
na Univerzitě v Leidenu.
A jsem také redaktor časopisu.
Nejprve jsem byl 16 roků redaktorem časopisu Lingua v Elsevieru.
V roce 2015 jsme se rozhodli opustit Elsevier a založit open access časopis s názvem Glossa,
v podstatě je to jen řecký překlad latinského jména, abychom ukázali kontinuitu.
Takže organizace Linguy byla taková, že jsme měli spolu 5 redaktorů, malý redakční tým:
čtyři spolupracující redaktory a ja jsem byl výkonný redaktor.
A potom jsme měli redakční radu asi 30 lidí.
Všechno jsem připravil dva roky dopředu,
a Elsevier nevěděl nic, až když jsme to překlopili.
Takže dva roky, v období 2013-2015, jsem mluvil s více lidma
na redačkní radě, ale, samozřejmě všechno pod radarem.
A už jsem mluvil i se všemi členy mého redakčního týmu a řekl jsem:
"Podívejte se, připravuju tuto věc. Když to udělám, jste se mnou
nebo se mnou nejste? Protože to musím vědět.
Protože to buď všichni uděláme společně nebo ne."
A tak jsem se jim všem podíval do očí, a všichni řekli:
Ano, když se ti to podaří udělat, jdeme na to.
Redakční rada Elsevieru v Lingue, která se změnila na ekvivalent s otevřeným přístupem Glossa,
nastavila precedens o tom, jak úspešný a respektovaný časopis může změnit
svůj obchodní model a přesto zachovat důvěryhodnost pro specifickou oblast,
kvalitní recenzní řízení, a celkový impakt.
Žijeme v kultuře, která upřednostňuje startupy, inovace a podnikání.
A skutečností je, že přávě teď existuje doslova jedna společnost, kter dokáže inovovat
v oblasti vědecké literatury, a tou je Google.
A Google je skvělý; používám Google pro všechno, jako většina lidí,
ale líbilo by se mi, kdybychom měli stovku firem, které by soutěžily.
Celkem by se mi líbilo, kdyby s nimi mohly soutěžit neziskové organizace a pokusit se
vytvořit alternativy, které by říkaly: "Víte co, možná by to neměl být komerční produkt;
měla by to být veřejná služba."
Taková soutěž není možná bez otevřeného přístupu.
Taková soutěž je zabudovaná do principu otevřeného přístupu.
A vidíte to u velkých komerčních vydavatelů,
vidíte, že chápu, že toto je vlastně důležitý argument.
Strčí do obsahu malé slámky do nápojů a vytáhnou malé kousky obsahu,
na kterých můžete dělat textové dolování. Dnes ale vyrábíme auta, které dokáží jezdit samy.
Vy mi říkáte, že nedokážeme zpracovat literaturu lépe?
Jak se auto může řídit samo díky výpočetní síle, kterou máme k dispozici,
a existuje víc konkurenčních společností, které vyrábí samojezdící auta
než firem, které zpracovávají biomedicínskou literaturu,
a pomohou nám rozhodnout se, jaké léky máme užívat.
A toto je přímý důsledek toho, že literatura je zamknutá.
To je základní ***** problém.
Začali jsme oslovovat Kongres, aby daňoví poplatníci měli přístup k výsledkům výzkumu financovaného daňovými poplatníky.
Nejčastější reakce při našich úvodních návštěvách byla:
"Chcete říct, že veřejnost ještě nemá k těmto věcem přístup?"
Nechtěli tomu uvěřit ani politici. Toto bylo pro ně,
napadá mě slovo "samozřejmost".
Výzkumníci chtějí, aby se jejich práce četly.
Chtějí posouvat dál objevy a inovace.
A zatím, co já trávím spoustu času bojem za to,
proč by díla měla být otevřená versus uzavřená,
na konci dne je jádrem to, jestli chceme inovace nebo nechceme inovace?
A myslím, že existuje jasný argument za otevřenost na odemknutí inovací.
Vidíme spoustu vynalézavého odporu ze strany některých tradičních vydavatelů.
Ale myslím, že tu taky sehrává úlohu generační faktor.
Myslím si, že pro mladší generaci vědců, studentů, akademických pracovníků,
samotný starý model už nedává smysl.
Veřejnost by měla stydět za to, že dovolila, že takový model může existovat.
Dnes máme k dispozici soubor nástrojů na sdílení poznatků včetně akademického výzkumu
takovým způsobem, který neexistoval před 20 roky.
Víte, při našich vztazích s akademickým sektorem,
a tím mám na mysli konkrétně příjemce našich grantů,
protože poskytujeme granty akademickým institucím, ale práci
nakonec dělají akademici.
Vidím, že je tu o dost silnější ocenění úlohy otevřeného přístupu k výsledkům jejich výzkumu.
Víte, oni to vidí jako něco, co je pro nich přínosem,
aby měli přístup k informacím, údajům atd.,
které vytvořili jiní lidé, a vnímají pozitivně,
když jsou informace a data otvořené a přístupné.
Nejsem si jistá, jaké je správné řešení.
Vlastně, když mluvím s vydavateli, přemýšlím:
"Můžu udělat tuhle věc? Nebo ji nemůžu udělat?"
Víte, je tolik otázek týkajících se autorských práv;
existuje tolik otázek o duševním vlastnictví;
existuje spousta otázek o tom, co jednotliví autoři mohou a nemohou udělat,
když se rozhodnou publikovat v konkrétním časopise.
Mám pocit, že se objevuje spoustu otázek s každou interakcí.
SciHub je zdroj, který zjednodušil vědu.
Ten propojuje jednotlivce s vědeckými zdroji, které potřebují
tehdy, když je potřebují, a zadarmo.
Víte, ti z nás, kteří pracujeme ve vědecké komunikaci,
zjevně musíme vnímat Sci-Hub
jako pošťouchnutí do boku, které říkají:
"Dělejte to lepší."
Musíme se podívat na Sci-Hub a říct: "Co bychom měli udělat
jinak v oblasti infrastruktury, kterou jsme vyvinuli
na distribuci článků v časopisech a na šíření vědeckých výsledků?"
Protože Sci-Hub objevil to tajemství. A udělali to poměrně lehce.
A myslím si, že se musíme podívat na to, co se děje se s Sci-Hubem,
jak se vyvíjí, kdo ho používá, kdo na něho přistupuje,
a dovolit, aby byl pro nás lekcí, jak dělat věci jinak.
Lidé používají webové stránky jako Sci-Hub, který považují za akademický pirátsky zdroj.
Je to jako Napster pro vědecké články.
Vím, že bojovali se společností Elsevier, který dosáhl jejich zrušení,
oni se však prostě přesunuli na jinou webovou stránku. Stále fungují a jsou populárnější než kdykoliv předtím.
Takže, kdybych měl poradit studentům, nebo lidem, kteří nejsou členy institucí,
které poskytují přístup k mnohým z těchto časopisů, Sci-Hub je skvělým zdrojem,
a poskytuje je zdarma. Spoustu lidí nemá pocit viny z používaní těchto zdrojů,
jako když přišel Napster, protože průmysl v současnosti vydělává příliš hodně
na lidech, kteří dávají sami sebe a dělají skvělý výzkum,
a jsou takto využívaní. Takže, aby jste naopak využili vydavatelů
a zadarmo získali články, které se využívají na vzdělávání a rozvoj věcí,
které se využívají pro veřejné blaho, toto je krok, který je spousta lidí
ochotna udělat.
Ani já nejsem úplně proti.
Víte, líbí se mi takové činy, které považuji za občanskou neposlušnost.
Myslím, že jsou důležité. Myslím, že existuje moment,
kdy bychom o nich měli mít otevřenou diskuzi,
a obávám se, že v otevřenosti diskuze... neexistují tady žádné drobné rozdíly.
Je to buď, jako jsme slyšeli, Sci-Hub se rovná zlo. Prostě to tak musí být.
Sci-Hub je v podstatě nezákonný. Je to úplně kriminální činnost,
a proč si někdo myslí, že je v pořádku vzít něčí duševní vlastnictví
a v podstatě ho ukrást?
To mi vadí.
Není to jen o lidech, kteří nemají přístup.
Sci-Hub používají i lidé v institucích, které mají plný přístup,
protože funguje velmi jednoduše a efektivně.
Co Sci-Hub ukazuje, je úroveň frustrace mezi mnoha akademiky
z množství případů, kdy narazí na paywall.
Mám pocit, že jsme uprostřed jakéhosi přechodného období,
a každý chce, aby už toto období skončilo. A nikdo nechce říct:
"Víte co? Nikdo z nás opravdu netuší, co se stane
v následujících 15-20 letech."
Víme jen to, že jsme na okraji přesně té propasti,
do které spadla hudba s Napsterem. To mi ukazuje Sci-Hub.
Po Sci-Hubu by nebyla žádná poptávka, kdybychom poskytovali úspešné služby
nebo když by úspešné služby poskytl vydavatelský průmysl, že ano?
Zjevně jsme vytvořili předpoklady na obou stranách,
naší i na straně vydavatelů, které nás dovedly do tohoto okamžiku.
A tak teď vidíte, jaký potenciál má systém,
který vám umožní najít libovolný článek. Přes Sci-Hub jsem vyhledal články mého otce.
Můj otec zemřel začátkem tohoto roku, byl to nositel Nobelovy ceny za práci na klimatických změnách.
Snažil jsem se vytvořit archív všech jeho článků, abych je mohl dát mému synovi.
Nešlo to udělat! Stálo by to desítky tisíc dolarů.
Nejsem jediný člověk, který potřebuje články. Nejsem jediný človek, který to dělá tímto stylem.
Nesnažím se ty věci redistribuovat.
Doslova z nich dělám tištěnou knihu. Proste je svážu pro mého syna.
Aby poznal svého dědečka, co jeho dědeček udělal, protože si to nebude pamatovat.
Toto je selhání trhu. Toto je obrovské selhání trhu.
Priority se budou měnit.
A věřím, že Elsevier je firma plná inteligentních lidí, kteří chtějí, aby dělaly objevy,
ale nemají lepší nápad, jak při tom vydělat peníze.
A je pro nich smůla,, že internet je příběh o odstranění prostředníků.
Oni jsou prostředníky, v některých případech stojí mezi výzkumem a dalšími objevy.
Jak je něčí výzkum za paywallem, a brání mi, abych dělal výzkum
v této oblasti během mého života, kolik dalších životů musíme čekat,
aby tento evoluční krok udělal někdo jiný?
Inovace se někdy dějí, když je správný člověk na správném místě ve správný čas
a jediná věc, kterou paywall zajistí, že je o dost méně pravděpodobné, že správná osoba
bude na správném místě v ten správný čas na to, aby se něco stalo.
Přepis: Elena Milova, Joshua Conway, anonymní člen lifespan.io
Synchronizace: Giannis Tsakonas Překlad: Světlana Hrabinová