Ara fa tres anys i mig,
vaig prendre una de les millors decisions de la meva vida.
Com a propòsit d'any nou,
vaig decidir deixar de fer dieta, parar de preocupar-me pel meu pes
i aprendre a menjar amb consciència.
Ara menjo quan tinc gana
i he perdut més de 4 kg.
Aquesta sóc jo amb 13 anys,
quan vaig començar la meva primera dieta.
Ara miro la foto i penso
que no necessitava una dieta,
el que necessitava era un assessor de moda.
(Rialles)
Però pensava que havia de perdre pes
i quan el vaig tornar a guanyar,
és clar, pensava que era culpa meva.
I durant les tres dècades següents,
vaig seguir diferents dietes.
Era igual el que provés,
el pes que perdia sempre tornava.
Estic segura que molts de vosaltres coneixeu la situació.
Com a neurocientífica
em preguntava, per què és tan difícil?
És evident que el teu pes depèn de
la quantitat de menjar que ingerim i la quantitat d'energia que cremem.
El que molta gent no sap
és que la gana i l'ús de l'energia
estan controlats pel cervell,
generalment sense que en siguem conscients.
El cervell fa la majoria de la feina darrere el teló,
i això és bo,
perquè la nostra ment conscient
--com ho diríem?--
es distreu fàcilment.
Està bé que no haguem de pensar en respirar
quan estem submergits en una pel·lícula.
No ens oblidem de com caminar
perquè estiguem pensant en què soparem.
El cervell també té la seva pròpia percepció
sobre quin ha de ser el nostre pes,
sense importar el que creiem conscientment.
D'això se'n diu "punt d'ajustament",
però és un terme enganyós
perquè de fet és una escala
d'entre 4 i 7 kg, aproximadament.
Pots triar diferents estils de vida per apujar
i abaixar el pes dins aquesta escala,
però és molt més difícil quedar-ne fora.
L'hipotàlem, la part del cervell
que regula el pes corporal;
hi ha més d'una dotzena de senyals químics
en el cervell que diuen al cos que ha de guanyar pes,
més d'una dotzena que li diuen que el perdi,
i el sistema funciona com un termòstat,
responent a les senyals del cos
ajustant la gana, l'activitat i el metabolisme,
per mantenir un pes estable quan canvien les condicions.
Això és el que fa un termòstat, no?
Manté la temperatura de casa sempre igual
mentre el temps canvia a fora.
Podem intentar canviar la temperatura
de casa obrint una finestra durant l'hivern,
però no canviarà la configuració del termòstat,
que respondrà encenent la caldera
per tornar a escalfar l'habitació.
El cervell funciona exactament igual,
responent a la pèrdua de pes utilitzant unes eines
molt poderoses per tornar el cos
al que considera normal.
Si perdem molt de pes,
el cervell respon com si ens moríssim de gana,
i tant si hem començat prims com grassos,
la resposta del cervell sempre és la mateixa.
Ens encantaria pensar que el cervell pogués dir
si necessitem perdre pes o no,
però no pot.
Si perdem molt de pes
tenim gana,
i els músculs cremen menys energia.
El Dr. Rudy Leibel, de la Universitat de Columbia,
ha descobert que la gent que ha perdut
un 10 per cent del seu pes corporal
crema de 250 a 400 calories menys,
perquè el seu metabolisme està reprimit.
Això és molt de menjar.
Això vol dir que algú que tingui èxit amb la dieta
ha de menjar sempre tot això menys
que una persona del mateix pes
que sempre ha estat prima.
Des d'una perspectiva evolutiva,
la resistència del cos a perdre pes té sentit.
Quan hi havia escassetat de menar, la supervivència dels nostres avantpassats
depenia de la conservació d'energia,
i tornar a guanyar el pes quan hi havia menjar
els hauria protegit vers la pròxima falta.
Al llarg de la història humana,
la fam ha estat un problema molt més greu
que el menjar en excés.
Això pot explicar un fet molt trist:
Els punts d'ajustament poden pujar,
però gairebé mai no baixen.
Si algun cop heu sentit a dir
que la vida no és justa,
aquí en teniu un bon exemple.
(Rialles)
Una dieta eficaç no baixa el punt d'ajustament.
Encara que hàgim mantingut el pes
durant set anys,
el cervell continua intentant fer-nos recuperar el pes.
Si la pèrdua de pes fos resultat d'una fam prolongada,
la resposta del cervell seria comprensible.
Però en el nostre món modern de menjar ràpid,
aquesta resposta a molts de nosaltres no ens va bé.
Aquesta diferència entre el nostre passat ancestral
i el nostre present d'abundància
és la raó per la qual al Dr. Yoni Freedhoff,
de la Universitat d'Ottawa,
li agradaria portar alguns dels seus pacients a la època
en què el menjar no era tan accessible
i també és la raó
per la qual canviar l'entorn alimentari
serà realment la solució més eficaç
a la obesitat.
Malauradament, un guany de pes temporal
pot convertir-se en permanent.
Si ens quedem amb un pes alt durant massa temps,
segurament durant anys, per a molts de nosaltres,
el nostre cervell pot decidir que aquest pes és normal.
Els psicòlegs divideixen les persones en dos grups:
les que mengen segons la gana que tenen
i les que intenten controlar el que mengen
amb força de voluntat, com les que fan dieta.
És a dir, "persones intuïtives" i "persones controladores".
El que és interessant és que les persones intuïtives
tenen menys probabilitats d'acabar amb sobreprès
i també pensen menys en menjar.
Les persones controladores estan més predisposades
a menjar en excés degut a la publicitat,
a les grans quantitats i als bufets lliures.
I és més probable que una petita satisfacció,
com menjar una bola de gelat,
provoqui un panxó de menjar
en les persones controladores.
Els nens són especialment vulnerables
a aquest cicle de dietes i afartaments.
Diversos estudis realitzats a llarg termini han demostrat
que les noies que fan dieta els primers anys de l'adolescència
tenen tres vegades més possibilitats de patir sobrepès
cinc anys més tard,
encara que comencessin amb un pes normal,
i tots aquests estudis han descobert
que els mateixos factors
que van preveure el guany de pes
també van preveure el desenvolupament de desordres alimentaris.
L'altre factor, per cert,
per tots els que sigueu pares,
són les bromes dels familiars
sobre el seu pes.
Així que no ho feu.
(Rialles)
M'he deixat gairebé tots els gràfics a casa,
però no he pogut evitar portar aquest
perquè sóc una mica friki de la informàtica i així és com funciono.
(Rialles)
Això és un estudi que va calcular el risc de mort
en un període de 14 anys
basant-se en quatre costums saludables:
menjar prou fruites i verdures,
fer exercici tres cops per setmana,
no fumar,
i beure amb moderació.
Comencem mirant el cas de les persones
amb pes normal.
L'alçada de les barres mostra el risc de mort,
i els números zero, un, dos, tres i quatre
de l'eix horitzontal
són el nombre d'aquestes costums saludables
que tenia la persona.
Com seria d'esperar, com més saludable és l'estil de vida,
menys possibilitats tenia la gent de morir durant l'estudi.
Ara, mirem què passa
amb la gent que té sobrepès.
Els que no tenien cap costum saludable
tenien un risc més alt de mort.
Tan sols afegint-hi un costum saludable,
la gent amb sobrepès baixa a l'escala normal.
Per la gent obesa sense costums saludables,
el risc és molt alt, set vegades més alt
que el dels grups més saludables de l'estudi.
Però un estil de vida saludable també ajuda a la gent obesa.
De fet, si ens fixem només en el grup
amb tots quatre costums saludables,
veurem que el pes no fa gran diferència.
Podem controlar la nostra salut
controlant el nostre estil de vida,
fins i tot si no podem perdre pes
o mantenir-lo.
Les dietes no són molt fiables.
Cinc anys després d'una dieta,
la majoria de gent ha recuperat el pes.
El 40 per cert fins i tot n'han guanyat més.
Si ens hi parem a pensar,
el resultat típic d'una dieta
és que tens més possibilitats de guanyar pes
a llarg termini que no de perdre'l.
Si us he convençut que fer dieta
pot ser un problema,
la pròxima pregunta és: què fem ara?
I la meva resposta, en una paraula, és "consciència".
No estic dient que heu d'aprendre a meditar
o apuntar-vos a ioga.
Parlo de menjar amb consciència:
aprendre a entendre els senyals del cos
per menjar quan tinguem gana
i parar quan estem tips,
perquè el factor principal per guanyar pes
és menjar quan no tenim gana.
Com ho fem?
Dóna't permís per menjar
tant com vulguis, i després intenta esbrinar
què et fa sentir bé.
Seu durant els menjars i no et distreguis.
Pensa en com se sent el teu cos
quan comences a menjar i quan pares,
i deixa que la gana decideixi
quan hauries de parar.
A mi em va costar gairebé un any aprendre'n,
però realment ha valgut la pena.
Ara estic molt més relaxada amb el menjar
del que he estat tota la meva vida.
Moltes vegades no hi penso.
M'oblido que tenim xocolata a casa.
És com si els extraterrestres m'haguessin xuclat el cervell.
Sóc completament diferent.
Hauria de dir que
aquesta visió del menjar segurament no us farà perdre pes
a no ser que normalment mengeu quan no teniu gana,
però els metges no coneixen cap estratègia
que faci que molta gent pugui perdre un pes considerable
i per això molta gent ara es concentra en
prevenir l'augment de pes
en comptes de promoure'n la pèrdua.
Acceptem-ho:
Si les dietes funcionessin, ja estaríem tots prims.
(Rialles)
Per què continuem fent la mateixa cosa
i esperem resultats diferents?
Les dietes poden semblar inofensives,
però de fet provoquen molts danys col·laterals.
En el pitjor cas, arruïnen vides:
L'obsessió pel pes provoca desordres alimentaris,
especialment en nens petits.
Als Estats Units, un 80 per cent de nenes de 10 anys
diuen que han fet dieta.
Les nostres filles han après a mesurar el seu valor
amb la balança equivocada.
Inclús en els millors casos,
fer dieta és una pèrdua de temps i d'energia.
Et consumeix una força de voluntat que podries utilitzar
per ajudar els teus fills a fer els deures
o per acabar aquell projecte tan important a la feina,
i com que la força de voluntat és limitada,
qualsevol estratègia que es basa en la seva constància
és gairebé segur
que et fallarà
tan bon punt trobis un altre focus d'interès.
Permeteu-me deixar-vos amb un últim pensament.
I si diguéssim a totes aquelles noies que fan dieta
que no passa res per menjar quan tenen gana?
I si els ensenyéssim a treballar conjuntament amb la seva gana
en comptes de tenir-li por?
Crec que la majoria serien més felices i més sanes,
i quan fossin adultes,
moltes d'elles probablement estarien més primes.
Tan de bo algú m'ho hagués dit
quan tenia 13 anys.
Gràcies.
(Aplaudiments)