זאת אני, בהיותי מעולה, בגיל שנתיים.
(צחוק)
והנה אני שוב בגיל ארבע.
אולי אתם לא רואים את זה.
אולי אתם לא מזהים את זה.
אבל אני מעולה.
כולנו מעולים.
כולנו נולדים כאלה.
הנה אני שוב מוקדם יותר השנה
בתחרות הבלט הגדולה בעולם,
תחרות ה Youth America Grand Prix.
זכיתי במדליית הזהב וכתוצאה,
רקדתי סולו במרכז לינקולן בניו יורק סיטי.
(מחיאות כפיים)
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)
זה היה חלום שהתגשם בשבילי.
זו הודעת הטקסט ששלחתי לאבא שלי בדיוק לפני שעליתי לבמה.
[מאשרת לעצמי להיות מעולה היום, אבא!]
(צחוק)
יש לנו הרבה שיחות
על להיות מעולה ועל הצטיינות במשפחה שלי.
הרבה שיחות סביב תחרות,
הופעה ומחול.
על טכניקה, תזונה, והרבה הרבה שיעורים.
ואמא שלי היא המאמנת שלי.
אני לא תמיד נהנית מהשיעורים שלי, למרות שלרוב אני כן.
אני לא תמיד אוהבת את האימונים שלי,
אבל אני תמיד נהנית להופיע
והשיעורים הם המחיר כדי להגיע לזה.
יום אחד לפני תחרות הגמר האזורית לפני שנתיים,
הייתי ממש קשה עם עצמי.
ההורים שלי אמרו,
"הגיע הזמן שתפסיקי להתחרות."
הייתי טיפה מופתעת.
התחרות התקרבה וציפיתי להשתתף בה.
אבל הם אמרו, "זהו. מספיק.
עכשיו הגיע הזמן בשבילך פשוט לרקוד.
פשוט להופיע, ליהנות.
את עדיין תשתתפי בתחרות
אבל עכשיו הזמן שלך ללכת ופשוט לרקוד."
הם המשיכו,
"הגיע הזמן שתפסיקי לשפוט את עצמך ולתת לעצמך ציונים.
זה לא התפקיד שלך.
כל שאר העולם
יכול ואכן ימשיך לשפוט ולתת לך ציונים.
זה מה שאנשים עושים, במיוחד השופטים.
זה התפקיד שלהם.
אבל את היחידה שיכולה להסמיך את עצמך להיות מעולה.
את היחידה ששולטת בעד כמה את מעולה.
זה התפקיד שלך."
אז זו ההבנה שהגעתי אליה.
אני אוהבת לרקוד
אבל אם אתם אוהבים לצייר, לכו לצייר.
אם אתם אוהבים מדע, עשו ניסויים.
אם שירה עושה לכם את זה, שירו בקול.
תהיו עצמכם ותהיו מעולים.
כולנו כל כך עסוקים במשחק המצוינות הזה,
עד שאנחנו שוכחים את זה.
אנחנו כולנו נולדים לתוך מצוינות.
למרות שחשוב לעבוד כדי להשיג את המטרות שלנו,
להיות מצוין זה לא להיות מעולה, וזה לעולם לא יהיה.
כמו שאדום לעולם לא יהיה כחול, דהא!
הסיפוק שלנו לא מושפע מהישגים או פרסים,
למרות שכיף לקבל את אלו.
הוא נובע מכך שנזכור מי אנחנו
כשאנחנו מתחברים,
כשאנחנו רואים את עצמנו זה בזה,
כשאנחנו זוכרים מי אנחנו.
אז דבר אחד אחרון להיום,
צאו ותזכרו מי אתם,
ומי שאתם זה מעולה.
(מחיאות כפיים)
(מוזיקה)
(מחיאות כפיים)