גדלתי בצפון אירלנד, ממש
שמה בקצה הצפוני ממש,
במקום שהקור מקפיא עצמות.
זה אני מתרוצץ בגינה באמצע הקיץ.
(צחוק)
לא הצלחתי לבחור לעצמי קריירה.
באירלנד הבחירה הטבעית היא הצבא,
אבל האמת היא שזה די מבאס.
(צחוק)
אמי רצתה שאני אהיה רופא שיניים.
אבל הבעיה היתה שכל הזמן פוצצו שם הכל.
כך שלבעצם הלכתי לבית הספר בבלפסט,
שהיתה מרכז העניינים.
וזה היה מראה די שכיח.
בית הספר אליו הלכתי היה די משעמם.
הכריחו אותנו ללמוד דברים כמו לטינית.
למורים לא היה כיף,
וסוגי הספורט היו מאד מלוכלכים או מאד מכאיבים.
אז עשיתי בחוכמה, ובחרתי בחתירה, בה נעשיתי טוב מאד.
כאן אני אפילו חותר עבור בית הספר שלי
עד היום הרה הגורל הזה, בו התהפכתי מול
כל בית הספר.
וכאן ממש זה קו הסיום.
(צחוק)
כך שזה היה מביך מאד.
אבל בית הספר שלנו באותו הזמן קיבל מענק מהממשלה,
וקיבל מחשב יוצא מהכלל - מכונת המחקר 3DZ --
והם השאירו את כל חוברות ההדרכה לתכנות שם מסביב.
אז תלמידים כמוני, חסרי תעסוקה,
למדו איך לתכנת אותו.
בערך באותו הזמן גם,
זה היה המחשב שאנשים היו קונים הביתה.
קראו לו סינקלייר ZX80. זה היה מחשב של 1K,
והיית קונה את התוכנות שלך על קלטות.
בעצם, אני אעצור לרגע,
כי הבנתי שכאן ב TED צריך למלא דרישה מוקדמת על מנת להרצות --
אתה חייב להביא תמונה שלך מהימים ההם עם שיער נפוח.
אז הבאתי תמונה עם שיער נפוח.
(צחוק)
רק רציתי להפטר מזה.
אז אחרי הסינקלייר ZX80, הגיע המחשב בעל השם המחוכם
סינקלייר ZX81.
(צחוק)
ו-- רואים את התמונה שם למטה?
יש שם תמונה של בחור שעוזר לבן שלו לעשות שיעורי בית.
הם חשבו שהם בנו את המחשב בשביל זה.
האמת היתה שאנחנו קיבלנו את מדריכי התכנות
והתחלנו לפתח עבורו משחקים.
תכנתנו בבייסיק,
שהיא תוכנה די זוועתית עבור משחקים,
כך שבסוף מצאנו את עצמנו לומדים אסמבלי (שפת תכנות)
כדי שנוכל באמת לשלוט בחומרה.
זה האיש שהמציא אותו, סר קלייב סינקלייר,
והוא מציג את המכונה שלו.
באמריקה היה לכם את אותו הדבר,
קראו לו טיימקס סינקלייר 1000.
בימים ההם היה צורך בהרבה דמיון בשביל לשחק
ולהאמין שאתה באמת משחק "כוכב הקרב גלגקטיקה".
הגרפיקה היתה פשוט זוועתית.
עבור המשחק הזה היה צורך באפילו יותר דמיון
"רוכב המוות".
אבל כמובן המדענים לא יכלו להתאפק.
הם התחילו ליצור משחקי מחשב משל עצמם.
זה אחד האהובים עלי. כאן יש להם ארנב שמתרבה,
כך שהזכרים בוחרים את ברת המזל.
בערך זה היה הזמן בו עברנו מ-1K ל-16K,
קפיצה די משמעותית.
אם אתם תוהים כמה זה 16K
הלוגו הזה של אי-ביי הוא 16K.
ובכמות הזיכרון הזו מישהו תכנת
סימלטור טיסה שלם.
וככה הוא היה נראה.
ביליתי שעות בהטסת הסימולטור הזה,
ובאמת חשבתי שבסוף אוכל להטיס מטוסים בעזרתו.
כאן קלייב סינקלייר משיק את המחשב הצבעוני שלו.
הוא מוכר כאבי משחקי המחשב באירופה.
הוא מולטי-מיליונר, ובטח זו הסיבה
שהוא מחייך כאן בתמונה.
ככה שב-20 השנים הבאות המשכתי
ליצור הרבה מאד משחקים שונים.
מהמוצלחים בהם היו כאלו כמו "שליחות קטלנית",
"אלאדין", ו"צבי הנינג'ה" (באנגלית: "הצבים המוטנטיים הגיבורים").
מכיוון שאני הייתי מבריטניה,
הם חשבו שהמילה "נינג'ה" היא קצת אכזרית מדי לילדים,
אז החליטו לקרוא לזה "הגיבורים" במקום.
אישית העדפתי את הגרסה הספרדית,
שהיתה "טורטוגס נינג'ה".
זה היה הרבה יותר טוב.
(צחוק)
אז המשחק האחרון שפיתחתי התבסס על הניסיון לגרום לתעשיית משחקי המחשב
ולהוליווד לעבוד על משהו ביחד לשם שינוי --
במקום לגנוב רשיונות אחד מהשני, ממש לעבוד.
עכשיו, כריס ביקש ממני להביא איתי קצת נתונים סטטיסטיים
אז עשיתי בדיוק את זה.
תעשיית משחקי המחשב בשנת 2005 הפכה להיות עסק של 29 מיליארד דולר.
והיא גדלה בכל שנה.
שנה שעברה היתה המשגשגת ביותר.
עד 2008 אנחנו נקרע לתעשיית המוזיקה את הצורה.
עד 2010 נגיע ל-42 מיליארד.
43 אחוזים מהגיימרים הם נשים.
כך שיש הרבה יותר גיימריות ממה שאנשים חושבים.
הגיל הממוצע של גיימרים?
טוב, ברור שזה לילדים, לא?
ובכן, בעצם לא - הגיל הממוצע הוא 30.
ומעניין לציין שאלו שקונים הכי הרבה משחקים הם בני 37.
כך שבני 37 הם קהל היעד שלנו.
כל משחקי המחשב הם אלימים.
העיתונים חוגגים על זה, כמובן.
אבל 83 אחוזים מהמשחקים אינם מכילים כל תוכן למבוגרים בלבד.
כך שזה פשוט לא נכון.
נתונים של משחקים באינטרנט.
הבאתי קצת נתונים על "וורלד אוב וורקרפט". 5.5 מיליון שחקנים.
המשחק מכניס בערך 80 מיליון דולר בחודש על מנויים.
ההתקנה לבדה עולה 50 דולר,
מה שמכניס למוציא לאור בערך 275 מיליון נוספים.
עלות פיתוח המשחק היתה כ-80 מיליון דולר,
כך שבעצם הוא מחזיר את ההשקעה בתוך חודש בערך.
שחקן במשחק שנקרא "פרויקט אנטרופיה"
אפילו קנה את האי של עצמו ב-26,500 דולרים.
אל תשכחו שזה לא אי אמיתי.
הוא לא באמת קנה שום דבר, רק קצת פיסות מידע ממוחשב.
אבל הוא קיבל תנאים מצויינים לקנייה.
הקנייה כללה זכויות קניין על כרייה וציד,
בעלות על כל הקרקע באי, וגם טירה
לא כולל ריהוט.
(צחוק)
שווי השוק מוערך כיום במעל 800 מיליון דולר בשנה.
ומה שמעניין בזה הוא שהשוק הזה בעצם נוצר
על ידי הגיימרים עצמם.
הם פיתחו דרכים מתוחכמות לסחור בחפצים
ולמכור אחד לשני את חשבונות המשתמש שלהם
כך שהם יוכלו להרוויח כסף בזמן שהם משחקים את המשחקים שלהם.
נכנסתי לאי-ביי לפני כמה ימים
ורק בשביל לראות מה קורה הקלדתי "וורלד אוב וורקרפט". קיבלתי 6000 חפצים.
הכי אהבתי את זה:
מכשף דרגה 60 עם הרבה עלילות ב-174,000 דולר.
הבחור בטח סבל הרבה כשיצר אותו.
כך שלגבי הפופולריות של משחקים,
מה אתם חושבים החבר'ה האלה עושים כאן?
מסתבר שהם באולם הקונצרטים "הוליווד בואול" בלוס-אנג'לס
מקשיבים לפילהרמונית של לוס-אנג'לס מנגנת מוזיקת משחקי מחשב.
ככה ההופעה נראית.
הייתם חושבים שזה יהיה קצת דביק, אבל זה לא.
זה קונצרט מאד מאד אפי ומאד יפה.
והאנשים שהלכו אליו פשוט השתגעו על זה.
מה נראה לכם האנשים האלו עושים?
הם למעשה מביאים את המחשבים שלהם על מנת לשחק משחקים
אחד נגד השני.
וזה קורה בכל עיר מסביב לעולם.
זה קורה בערים המקומיות שלכם גם,
אתם כנראה פשוט לא מודעים לזה.
אז, כריס אמר לי שלפני כמה שנים היה כאן סרטון עם ציר זמן
רק בשביל להראות איך גרפיקת משחקי המחשב משתפרת.
רציתי לעדכן את הסרטון ההוא ולתת לכם זוית חדשה עליו.
אבל מה שאני רוצה מכם זה שתנסו להבין אותו.
אנחנו על איזו עקומה, והגרפיקה מגיעה
לרמות כל כך הרבה יותר טובות שזה מגוחך.
אני אראה לכם עד 2007 אולי.
אבל אני רוצה שתנסו לחשוב איך משחקים עשויים להיראות
בעוד 10 שנים.
אז נתחיל עם הסרטון.
סרטון: לכל אורך ההיסטוריה האנושית אנשים שיחקו משחקים.
עם התפתחות הבינה האנושית והטכנולוגיה
התפתחו גם המשחקים שהאדם שיחק.
(מוזיקה)
(מחיאות כפיים)
דיוויד פרי: שוב, מה שאני רוצה שתחשבו עליו הוא,
אל תסתכלו על הגרפיקה הזו ותחשבו שזה פשוט ככה.
תחשבו על כך שזה המקום בו אנו נמצאים כרגע,
והעקומה עליה אנו מתקדמים אומרת שזה הולך להמשיך
ולהשתפר.
הנה דוגמא לסוג הגרפיקה שאתם צריכים להיות מסוגלים לצייר
אם אתם רוצים למצוא עבודה בתעשיית משחקי המחשב כיום.
אתם צריכים להיות אמנים מדהימים באמת.
וברגע שנמצא מספיק חבר'ה כאלה, אנחנו נרצה
עוד אמני פנטסיה שיכולים ליצור מקומות
שבהם לא היינו מעולם, או דמויות
שפשוט לא ראינו בעבר.
כך שמה שהכי פשוט לי לדבר עליו היום זה גרפיקה וצליל.
אבל אילו הלכתם למפגש של מפתחי משחקים
הם מדברים על רגש, מטרה,
משמעות, הבנה ותחושה.
הייתם שומעים על הרצאות כמו האם משחק מחשב יכול לגרום לך לבכות?
ואלו סוגי הנושאים שבעצם באמת מעניינים אותנו.
נתקלתי בסטודנט פשוט מעולה
בלבטא את עצמו, והוא הסכים
לא להראות את הסרטון הזה לאיש עד
שאתם כאן ב TED תראו אותו.
אני רוצה להראות את הסרטון הזה.
זו דעתו של הסטודנט הזה על החוויה שלו של מה הם משחקי מחשב.
סרטון: אני, כמו רבים מכם, חי במקום כלשהו בין
המציאות ומשחקי המחשב.
חלק ממני - אישיות אמיתית, חיה ונושמת --
הפך לתוכנה, אלקטרונית ווירטואלית.
גבולות מוחי המפרידות את האמיתי מהדמיון
החלו סוף סוף להתפורר.
אני מכור למשחקי מחשב וזה הסיפור שלי.
(מוזיקה)
בשנת הלידה שלי
קונסולת נינטנדו נכנסה לייצור.
אני שיחקתי בחצר האחורית, למדתי לקרוא,
ואפילו אכלתי חלק מהירקות שלי.
את רוב ילדותי ביליתי כשאני משחק בלגו.
אבל כמו מרבית בני דורי,
ביליתי הרבה מאד זמן מול הטלוויזיה.
מר רוג'רס, וולט דיסני, ניק ג'וניור,
ובערך חצי מיליון פרסומות, השאירו את חותמם עלי
ללא ספק.
כשההורים שלי קנו לאחותי ולי את הנינטנדו הראשון שלנו,
איזושהי תכונה פנימית ממכרת שההנאה האלקטרונית האינטראקטיבית
הראשונית הזו הכילה, השתלטה עלי במהרה.
ברגע מסוים משהו התחבר.
(מוזיקה)
בעזרת השילוב של סיפורים פשוטים ואינטראקטיביים
והחמימות של מכשיר הטלוויזיה, הנינטנדו 16-ביט הפשוט שלי
הפך ליותר מאשר אפשרות בריחה.
הוא הפך לקיום חלופי, למציאות הוירטואלית שלי.
(מוזיקה)
אני מכור למשחקי מחשב, וזה לא בגלל
כמות מסוימת של שעות שביליתי בעודי משחק,
או כמות הלילות שעברו ללא שינה על מנת לעבור את השלב הבא.
זה היה כיוון שחוויתי חוויות משנות חיים במרחב וירטואלי,
ומשחקי המחשב החלו לשחוק את הבנתי
של מה אמיתי ומה לא.
אני מכור כיוון שלמרות שאני יודע שאני מאבד את האחיזה שלי במציאות,
אני עדיין זקוק לעוד.
(מוזיקה)
מגיל צעיר למדתי להתמסר רגשית
למה שנגלה לפני על המסך.
כיום, לאחר ש-20 שנים של צפייה בטלוויזיה הצליחו להפוך אותי לרגשני
אפילו פרסומת פשוטה של חברת ביטוח יכולה להביא אותי לכדי בכי.
אני רק אחד מדור חדש שמתבגר.
דור שעשוי לחוות יותר משמעות
דרך משחקי מחשב מאשר דרך העולם האמיתי.
משחקי המחשב מתקרבים לקפיצה אבולוציונית,
נקודה בה עולמות המשחקים ייראו וירגישו אמיתיים כמו
הסרטים שאנו רואים בקולנוע, או החדשות בטלוויזיה.
ובעוד תחושת החופש בעולמות הוירטואליים האלה
עדיין מוגבלת, מה שאני לומד תופס גם בחיי האמיתיים.
שחקו מספיק במשחקי מחשב ובסופו של דבר
תאמינו שאתם באמת יכולים לגלוש בסנובורד, להטיס מטוס,
לנסוע חצי קילומטר בתשע שניות, או להרוג בן-אדם.
אני יודע שאני יכול.
שלא כמו תופעות תרבות הפופ שקדמו להם,
משחקי המחשב ממש מאפשרים לנו ממש להפוך לחלק מהמכונה.
הם מאפשרים לנו להזדכך לתוך תרבות המציאות האינטראקטיבית,
המורדת, הזורמת ובהפרדה גבוהה.
אנחנו והבידור שלנו מגיבים אחד לשני.
אני התרגלתי לצפות לרמת אינטראקציה שכזאת.
בלעדיה, הבעיות אתן אנו צריכים להתמודד בעולם האמיתי --
עוני, מלחמה, מחלות ורצח עם -- חסרות את הקלילות הראויה.
החשיבות שלהן מתערבבת לתוך דרמה סנסציונית
של טלייזייה בפריים טיים.
אבל היופי של משחקי המחשב כיום אינו בגרפיקה המציאותית,
בג'ויסטיקים הרועדים או בקול וירטואלי מקיף.
הוא בכך שהמשחקים הללו הופכים אותי לאמוציונאלי.
לחמתי במלחמות, חששתי לחיי,
ראיתי את חבריי לנשק נהרגים על חופים ויערות שנראים ומרגישים
יותר אמיתיים מאשר כל ספר מודפס או ידיעה חדשותית.
האנשים שיצרו את המשחקים האלו הם חכמים.
הם יודעים מה מפחיד אותי, מה מרגש אותי, מה מכניס אותי לפאניקה, ומה הופך אותי לגאה או לעצוב.
ואז הם משתמשים ברגשות הללו על מנת ליצוק מימדים לעולמות שהם יוצרים.
משחק מחשב בנוי היטב ישחיל את המשתמש ללא קושי
לתוך המרקם של החוויה הוירטואלית.
ככל שצוברים נסיון
המודעות של שליטה פיזית מתמוססת ונעלמת.
אני יודע מה אני רוצה ואני עושה את זה.
אין כפתורים ללחוץ, אין ידיות למשוך, רק אני והמשחק.
גורלי וגורל העולם שסביבי מונחים בידי.
אני יודע שמשחקים אלימים מדאיגים את אמא שלי.
מה שמטריד אותי זה לא שאלימות משחקי המחשב
נהיית דומה יותר ויותר לאלימות בחיים האמיתיים,
אלא שאלימות החיים האמיתיים נראית יותר ויותר
כמו משחק מחשב.
(מוזיקה)
כל אלו הן צרות מחוצה לי.
לי, לעומת זאת, יש צרה קרובה מאד.
משהו קרה למח שלי.
(מוזיקה)
אולי יש חלק יחיד במוח שלנו שמכיל את כל
האינסטינקטים הבסיסיים שלנו, כל הדברים שאנו יודעים לעשות
עוד לפני שאנחנו חושבים.
בעוד חלק מהאינסטינקטים הללו עשויים להיות מולדים, רובם נלמדים,
וכולם מובנים לתוך מוחותינו.
אינסטינקטים אלו חיוניים על מנת לשרוד בשני העולמות - האמיתי והוירטואלי.
רק בשנים האחרונות אפשרה טכנולוגיית משחקי המחשב
חפיפה אמיתית בגירויים.
כגיימרים אנחנו חיים כיום על פי אותם החוקים הפיסיקליים,
חיים באותן הערים, ועושים רבים מהדברים
שפעם עשינו בחיים האמיתיים, רק בעולם וירטואלי.
תחשבו על זה --
המכונית שלי בחיים האמיתיים צברה כבר בערך 25,000 מיילים.
בכל משחקי הנהיגה ששיחקתי, נהגתי סך של 31,459 מיילים.
ברמה מסויימת למדתי לנהוג דרך המשחק.
האותות החושיים דומים מאד.
זו תחושה מוזרה כשבילית יותר זמן
בלעשות משהו בטלוויזיה מאשר בחיים האמיתיים.
כשאני נוסע במורד הרחוב בשעת השקיעה, כל מה שעולה לי בראש זה
שזה יפה כמעט כמו משחקי המחשב שלי.
כי העולמות הוירטואליים שלי הם מושלמים.
יותר יפים ועשירים מהעולם האמיתי שסובב אותנו.
אני לא בטוח מה המשמעות של החוויות שלי,
אבל הפוטנציאל של שימוש בגירוי ממשחק מחשב ריאליסטי שוב ושוב,
על מספר עצום של משתתפים לויאליים, מפחיד אותי.
היום אני מאמין ש'האח הגדול' יצליח הרבה יותר בקלות
לעשות שטיפת מוח להמונים בעזרת משחקי מחשב
מאשר פשוט באמצעות הטלוויזיה.
משחקי מחשב הם כיף, הם מעוררים, והם משאירים את מוחך
פגיע לחלוטין לתכנות מחדש.
אבל אולי שטיפת מוח היא לא תמיד דבר רע.
דמיינו משחק שמלמד אותנו להתייחס אחד לשני בכבוד,
או שעוזר לנו להבין את הבעיות עימן כולנו מתמודדים
בעולם האמיתי.
יש כאן גם פוטנציאל לעשות משהו חיובי.
זה חיוני, אם כך, שכל עוד העולמות הוירטואליים הללו ימשיכו לדמות
את העולם האמיתי בו אנו חיים, שמפתחי המשחקים יכירו בכך
שיש להם אחריות עצומה בידיים.
אני לא בטוח מה צופן עתיד משחקי המחשב
עבור הציוויליזציה שלנו.
אבל ככל שהחפיפה בין חוויות העולמות האמיתיים והוירטואליים תגבר
יש פוטנציאל גדל והולך שאנשים אחרים ירגישו
בדיוק כמוני.
מה שהתחלתי להבין רק לאחרונה
זה שמעבר לגרפיקה, לצליל, לעלילת המשחק ולרגשות,
זה הכוח לפרק את המציאות לגורמים שבאמת מרשים
וממכר אותי.
אני יודע שאני מאבד את האחיזה שלי במציאות.
חלק ממני רק מחכה להשתחרר.
אבל אני יודע שלא משנה כמה מדהימים משחקי המחשב יכולים עוד להיעשות
או כמה שטוח העולם האמיתי עשוי להיראות לנו,
אנחנו חייבים להשאר מודעים למה שמשחקי המשחשב מלמדים אותנו
ולרגשות שהם משאירים בנו כשאנחנו סוף סוף מתנתקים.
(מחיאות כפיים)
ד"פ: וואו.
(מחיאות כפיים)
בעיני הוידאו הזה מאד מאד מעורר מחשבה,
וזו הסיבה שהבאתי אותו עבורכם לראות.
ומה שמעניין בו הוא שהבחירה הטבעית שהיתה לי
היתה לדבר על גרפיקה וצליל.
אבל כמו ששמעתם, מייקל דיבר גם על כל שאר האלמנטים האלו.
משחקי מחשב מספקים עוד כל כך הרבה דברים אחרים,
וזו הסיבה שאנשים מתמכרים כל כך.
הדבר החשוב ביותר שהם מספקים הוא הכיף.
היצירה הזאת נקראת "הקסם שיבוא".
ממי זה יבוא?
זה יבוא מהבמאים הטובים ביותר בעולם
כפי שחשבנו?
אני לא חושב.
אני חושב שזה יבוא מהילדים שמתבגרים עכשיו
ואינם תקועים עם כל הדברים האלה שאנו זוכרים מהעבר.
הם יעשו את זה בדרך שלהם, בעזרת הכלים שאנו יצרנו.
אותו הדבר לגבי סטודנטים או אנשים יצירתיים במיוחד,
סופרים וכדומה.
לגבי מכללות, ישנן כ-350 מכללות ברחבי העולם
שמעבירות קורסים על משחקי מחשב.
זאת אומרת שמעשית יש אלפי רעיונות חדשים.
חלק מהרעיונות האלה הם איומים ממש וחלקם מעולים.
אין משהו גרוע יותר מאשר להקשיב למישהו
שמנסה למכור לך רעיון ממש גרוע למשחק מחשב.
(צחוק)
כריס אנדרסון: זהו, זהו. סיימת. תרד.
נגמר לו הזמן.
ד"פ: יש לי ממש עוד קצת, אם תרשה לי.
כ"א: קדימה. אבל אני הולך להשאר בדיוק פה.
(צחוק)
ד"פ: זו פשוט תמונה מדליקה, כי אלו תלמידים שבאים לבית-הספר אחרי הלימודים.
בית-הספר סגור. הם באים חזרה באמצע הלילה
כי הם רוצים לקדם את הרעיונות שלהם למשחקי מחשב.
אני יושב לפני הכתה,
והם ממש מקדמים את הרעיונות שלהם.
כך שקשה לגרום לתלמידים לחזור לכתה,
אבל זה אפשרי.
זו הבת שלי. קוראים לה אמה והיא בת 17 חודשים.
אני שואל את עצמי, אילו חוויות תחווה אמה
בעולם משחקי המחשב?
כפי שהראיתי כאן, הקהל הוא שלנו.
היא לעולם לא תכיר עולם בו אינך מסוגל ללחוץ על כפתור
ולהתחבר למיליוני אנשים שמוכנים לשחק.
אתם יודעים, יש לנו את הטכנולוגיה.
היא לעולם לא תכיר עולם בו הגרפיקה אינה פשוט
מדהימה וממש מרתקת.
וכמו שהוידאו של הסטודנט הראה, אנחנו יכולים להשפיע ולזוז.
היא לעולם לא תכיר עולם בו משחקי המחשב
אינם מרגשים מאד ובטח ייגרמו לה לבכות.
אני רק מקווה שהיא תאהב משחקי מחשב.
(צחוק)
מחשבה אחרונה.
על פניהם, משחקים נראים כבידור פשוט,
אבל עבור אלה שמסתכלים קצת יותר לעומק,
הפרדיגמה החדשה של משחקי המחשב יכולה לפתוח אופקים חדשים לגמרי
עבור מוחות יצירתיים שאוהבים לחשוב בגדול.
ואיפה יותר טוב לאתגר את המוחות הללו מאשר כאן בTED?
תודה רבה.
כריס אנדרסון: דיוויד פרי. זה היה מדהים.