Od svega što je ikada rečeno o klimatskim promenama
jedva da smo čuli o tome kako život na sve toplijoj planeti
utiče na psihu.
Ako ste čuli za klimatska istraživanja
na koje se mi, glasnici nauke pozivamo u našim knjigama i filmovima,
verovatno ste osetili nalete straha, fatalizma ili beznadežnosti.
Ako ste iskusili klimatsku katastrofu,
ova osećanja mogu biti mnogo dublja,
voditi u šok, traumu,
probleme u vezama, narkomaniju
i gubitak ličnog identiteta i kontrole.
Važan politički i tehnološki posao je na putu da reguliše klimatski haos,
ali ja sam ovde da vam probudim osećaj
da ono što preduzimamo treba da reflektuje
i razumevanje na koji način klimatske promene
predstavljaju pretnju našem mentalnom, društvenom i duhovnom zdravlju.
Anksioznost, tuga i depresija među klimatskim naučnicima i aktivistima
pojavljuju se već godinama.
Nakon ekstremnih vremenskih situacija,
kao što su uragan Sendi i Katrina,
zabeležen je porast posttraumatskog stresnog poremećaja i suicidalnosti.
Tu su i mnogi podaci o mentalnom zdravlju zajednica na severu
gde je zagrevanje najbrže,
kao na primer kod Inuita u Labradoru,
koji se nose sa egzistencijalnim strahom, kad se led,
veliki deo njihovog identiteta,
topi pred njihovim očima.
I kao da to nije dovoljno,
Američko psihološko udruženje
tvrdi da su psihološki odgovori na klimatske promene, poput
izbegavanja sa suočavanjem, odustajanja i bespomoćnosti, u porastu.
To znači da nas naši svesni i nesvesni mentalni procesi
sprečavaju da
identifikujemo uzroke problema,
tražimo rešenje i ojačavamo psihu,
ali sve nam to treba da bismo se borili.
Proučavala sam fenomen
koji je jedan od primera emocionalnih teškoća,
danas.
I dolazi kao pitanje
na koje mnogi ljudi moje generacije ne znaju da odgovore.
A to je:
da li imati dete danas u vreme klimatskih promena?
Dete rođeno danas
živeće u svetu gde su uragani, poplave, požari,
jednom rečju, prirodne katastrofe,
normalna stvar.
Najtoplihih 20 godina desilo se u poslednjih 22.
UN očekuje da će se dve trećine populacije
suočiti sa nestašicom vode za oko 6 godina.
Svetska banka predviđa do 2050.
140 miliona klimatskih izbeglica
iz Subsaharske Afrike, Latinske Amerike i Južne Azije.
Neki predviđaju da će taj broj biti veći od milijardu.
Masovne migracije i nestašica
povećavaju rizik od nasilja, rata i političke nestabilnosti.
Istrebili smo skoro milion vrsta, kažu UN
mnogo za par decenija,
a emisije gasova se povećavaju, čak i nakon Pariskog sporazima.
Tokom poslednjih godinu ipo,
vodila sam brojne radionice i razgovore
sa stotinama ljudi
o roditeljstvu u klimatskoj krizi.
I mogu vam reći
da ljudi koji se pitaju da li imati dete danas,
ne mare za asketski ponos.
Oni su zaprepašćeni.
Postoji čak i pokret, Štrajk Rađanja,
čiji članovi su odlučili da neće imati decu
zbog stepena ekološke krize
i pasivnosti vlada da odgovore na pretnju.
I druge generacije su se suočile sa raznim apokalipsama
ali to nije razlog da umanjimo veoma stvarnu pretnju opstanku, danas.
Neki misle da je bolje usvojiti dete.
Ili da je neetički imati više od jednog,
naročito, troje, četvoro ili više,
jer deca povećavaju efekat staklene bašte.
Situacija je stvarno nezavidna
kada ljudi koji žele decu žrtvuju pravo na njih
jer im je rečeno da je njihov životni stil odgovoran za problem,
dok je krivica sistematičnija,
ali hajde da uđemo u tu logiku.
Jedna često citirana studija pokazuje da
imati jedno dete manje u proseku, u razvijenoj zemlji
štedi oko 59 tona ugljen dioksida godišnje.
U poređenju,
život bez kola, štedi skoro 2,5 tone,
izbegavanje prekookeanskih letova - i to samo jednog -
štedi oko 1,5 tona,
a veganska ishrana štedi i do jedne tone godišnje.
Dete iz Bangladeša
dodaje samo 56 tona ugljen dioksida
tokom celog života,
dok Američko dete dodaje 9,441 tona.
Zato neki ljudi smatraju
da su ljudi iz zemalja sa velikom potrošnjom ugljen-dioksida
ti koji treba da razmisle o broju dece.
Ali odluka o roditeljstvu, i nečije planiranje budućnosti
veoma su lične stvari,
pod uticajem raznih kulturnih normi,
religije, socioekonomskog statusa, nivoa obrazovanja, itd.
I tako nekima ova debata o deci u toku klimatskih promena
izgleda kao da je sa druge planete.
Mnogi imaju neposrednije pretnje opstanku,
kao, kako obezbediti hranu za obrok,
ako su samohrana mama sa tri posla,
ili su HIV pozitivni, ili u migrantskom karavanu.
Nažalost, klimatske promene se lako mešaju sa drugim problemima.
Uvećavaju patnje marginalizovanih.
Jedan politikolog mi je jednom rekao da je glavni znak
realizacije veličine problema,
povećanje broja informisanih žena,
koje se odlučuju da nemaju decu.
Zanimljivo.
Da li i vi shvatate problem?
Da li ste vi neko sa pred-traumatskim stresom?
Jedan klimatski psihijatar je skovao taj termin,
i inače to je sad profesija, psihići za klimatske muke.
Imaju posla danas kada srednjoškolci
ne žele da apliciraju za univerzitete
jer ne vide budućnost za sebe.
A to me dovodi do glavne tačke.
Sve veća briga o roditeljstvu u klimatskoj katastrofi
je znak koliko se ljudi osećaju pritisnuto.
Studenti širom sveta upravo vrište za promenama
bolnim glasom očaja.
A činjenica da znamo kako doprinosimo problemu
koji nas ugrožava
dovoljna je da se osetimo ludima.
Klimatske promene su sveobuhvatajuće
kao i načini na koje se poigravaju sa našim umom.
Mnogi aktivisti će reći
da je najbolje boriti se aktivizmom.
A psiholozi će reći da je odgovor u psihoterapiji.
Drugi veruju da treba zamisliti da ste na samrti
i razmišljati šta je bilo najvažnije u vašem životu,
da biste shvatili šta je najbolje učiniti
sa vremenom koje vam je ostalo.
Sve ove i ostale ideje nam trebaju
da bismo se starali o svom biću
dok priroda postaje sve grublja prema nama.
I bez obzira na to imate li dece,
treba biti iskren povodom situacije
i toga šta dugujemo jedni drugima.
Luksuz je tretirati
psihološki uticaj klimatskih promena
kao sporednu stvar,
jer se druga pitanja nauke, tehnologije, politike, ekonomije
čine jakim, dok je ovo nekako slabo.
Mentalno zdravlje treba da bude glavni deo
preživljavanja klimatskih promena,
koji zahteva finansiranje i etiku jednakosti i brige,
kao i podizanje nivoa svesti.
Jer iako ste potpuno emocionalno izbegavajuća osoba,
ne postoji dovoljno veliki tepih pod koji ćete ovo gurnuti.
Hvala.
(Aplauz)