Hosszú ideje nyomasztott két rejtély.
Nem értettem őket,
és hogy őszinte legyek, féltem is a mélyükre ásni.
Az egyik, hogy egész életemben –
40 éves vagyok –
évről évre nőtt a depressziós és szorongásos esetek száma
Amerikában, Nagy-Britanniában
és az egész nyugati világban.
Meg akartam érteni, miért.
Miért történik ez velünk?
Miért van az, hogy évről évre
egyre több embernek esik nehezére, hogy átvészelje a napot?
Egy sokkal személyesebb talány okán is meg akartam érteni ezt.
Mikor kamasz voltam, emlékszem,
azt magyaráztam az orvosomnak,
hogy úgy érzem, kiárad belőlem a fájdalom.
Képtelen voltam kontrollálni.
Nem értettem az okát.
Eléggé szégyelltem magam.
Az orvosom mesélt valamit,
ma már tudom, hogy jó szándékkal,
ám meglehetősen leegyszerűsítve,
nem teljesen tévesen.
Azt mondta: "Tudjuk, miért alakul ki az embereknél.
Néhány embernél egyszerűen felborul a kémiai egyensúly az agyban –
te is ide tartozol.
Csak némi gyógyszert kell kapnod,
így a kémiai egyensúly helyreáll."
Elkezdtem gyógyszert – Paxilt, Seroxatot – szedni,
ezek ugyanazok, csak eltérő néven futnak országonként.
Sokkal jobban éreztem magam, igazán feldobódtam.
Ám nem sokkal később a fájdalom érzése visszatért,
így egyre nagyobb adagokat kaptam,
egészen a legálisan adható, maximális dózisig,
amelyet 13 éven át szedtem.
A 13 évből jó pár alatt, és az utolsó években szinte folyamatosan
még mindig fájdalomban éltem.
Elkezdtem kérdezgetni magam: "Mi folyik itt?
Megteszel mindent,
amit a társadalmat jellemző történet előír –
miért érzed magad mégis így?"
Hogy leássak e két rejtély mélyére
és egy könyvig, amit írtam,
végül utazgatni kezdtem a világban,
több mint 60 000 kilométert.
Le akartam ülni a világ vezető specialistáival
beszélgetni a depresszió és szorongás okairól,
és elsősorban, hogy mi ezekre a megoldás,
olyanokkal, akik voltak depressziósak, szorongtak,
és kijöttek belőle bármilyen módon.
Rengeteget tanultam
a bámulatos emberektől, akiket útközben ismertem meg.
Ám úgy hiszem, a lényeg ebből az volt,
hogy mostanáig a depresszió és szorongás
kilenc okára létezik tudományos bizonyíték.
Kettő ezek közül valóban biológiai eredetű.
Génjeik érzékenyebbé tehetik önöket az ilyen problémákra,
bár nem határozzák meg a sorsukat.
Ha depressziósak, az agyban valódi változások mehetnek végbe,
amelyek megnehezítik a gyógyulást.
Ám a legtöbb faktor,
amely bizonyíthatóan depressziót és szorongást okoz,
nem biológiai eredetű.
Ezek az életmódunkra jellemző tényezők.
Ha egyszer megértjük őket,
új megoldások egész sora tárul fel,
melyek elérhetőek kellene legyenek
a kémiai kedélyjavítók mellett.
Például, ha magányosak,
valószínűbb, hogy depresszióba esnek.
Ha a munkában nincs ráhatásuk a saját tevékenységükre,
csak azt teszik, amit mondanak maguknak,
valószínűbb, hogy depresszióba esnek.
Ha igazán ritkán mozdulnak ki a való világba,
valószínűbb, hogy depresszióba esnek.
Megtudtam valamit, ami pedig egyformán jellemző
a depresszió és a szorongás sok okára.
Nem mindre, de sokra közülük.
Itt mind tisztában vannak vele,
hogy vannak természetes fizikai szükségleteik, ugye?
Nyilvánvalóan.
Szükségük van élelemre, vízre,
menedékre, tiszta levegőre,
amelyektől, ha megfosztanám önöket,
igazán gyorsan nagy bajba kerülnének.
Ám ugyanakkor
minden emberi lénynek vannak természetes pszichológiai szükségletei.
Érezniük kell, hogy tartoznak valahova.
Érezniük kell, hogy az életüknek van jelentése és célja.
Érezniük kell, hogy mások látják és értékelik önöket.
Érezniük kell, hogy értelmes jövő áll önök előtt.
Sok mindenben jó a civilizáció, amit építettünk.
Sok minden jobb, mint a múltban volt –
örülök, hogy ma élhetek.
ám egyre kevésbé törődünk
ezekkel a mély, alapvető pszichológiai igényekkel.
Nem egyedül erről van szó, ám szerintem ez a fő oka annak,
hogy a válság egyre nagyobb méreteket ölt.
Úgy találtam, ezt nagyon nehéz megérteni.
Küzdöttem azzal, hogy úgy gondoljak a depressziómra,
mint aminek sok oka van, köztük az életmódunk,
ahelyett, hogy ez csak egy probléma az agyamban.
Akkor kezdtek igazán helyükre kerülni a dolgok,
amikor egy nap egy dél-afrikai pszichiáterrel készítettem interjút,
bizonyos Dr. Derek Summerfielddel.
Nagyszerű ember.
Dr. Summerfield 2001-ben Kambodzsában járt,
amikor először mutattak be az ott élőknek
antidepresszánsokat.
A helyi, kambodzsai orvosok még sosem hallottak ezekről a szerekről.
Csak értetlenül álltak, mik ezek.
Ő elmagyarázta nekik, mire azt felelték:
"Nincs rájuk szükségünk, már vannak antidepresszánsaink."
Mire visszakérdezett: "Hogy értik?"
Azt hitte, valamiféle növényi eredetű orvosságról van szó,
mint az orbáncfű, a páfrányfenyő, ilyesmi.
Ahelyett elmeséltek neki egy történetet.
Volt egy farmer a közösségükben, aki a rizsföldön dolgozott.
Egy napon rálépett egy aknára,
amely az USA-val vívott háború maradványa volt,
és elveszítette a lábát.
Kapott műlábat,
majd kis idő múlva visszament dolgozni a rizsföldekre.
Ám úgy tűnt, művégtaggal nagyon fájdalmas a víz alatti munka,
és úgy hiszem, elég nyomasztó lehetett visszamenni oda,
ahol előtte elvesztette a lábát.
A férfi egész nap sírt,
nem kelt ki az ágyból,
a klasszikus depresszió minden tünetét produkálta.
A kambodzsai orvos erre:
"Ekkor adtuk neki a kedélyjavítót."
Dr. Summerfield azt kérdezte: "Mi volt az?"
Elmagyarázták, hogy elmentek hozzá, és ott ültek mellette.
Meghallgatták.
Rájöttek, hogy van értelme a fájdalmának –
ő nehezen értette meg a depressziós fájdalom közepette,
de valójában az életében jelenlévő, teljesen érthető okok váltották ki.
Az orvosok egyike, miután beszélt a közösség tagjaival, rájött,
ha szereznek a férfinak egy tehenet,
lehet belőle tehenész,
kikerül abból a helyzetből, ami annyira felzaklatja,
nem kell kimennie a rizsföldekre.
Vettek neki egy tehenet.
Néhány héten belül a férfi nem sírt többé,
egy hónap múlva elmúlt a depressziója.
Azt mondták Dr. Summerfieldnek:
"Látja, doktor, az a tehén antidepresszáns volt,
erre gondolt, ugye?"
(Nevetés)
(Taps)
Ha önöknek is azt tanították a depresszióról, mint nekem,
és a legtöbbjüknek itt igen,
ez rossz viccnek tűnik, ugye?
"Elmentem orvoshoz antidepresszánsért,
és egy tehenet kaptam." (Nevetés)
Ám ez alapján az egyedi, nem tudományos anekdota alapján
azok a kambodzsai orvosok ösztönösen tudták,
mi az, amit a világ vezető orvosi testülete,
az Egészségügyi Világszervezet
évek óta próbál a tudomásunkra hozni
a legjobb tudományos bizonyítékok alapján.
Ha depressziósak,
idegesek,
nem gyengék és nem bolondok,
és mindent figyelembe véve, nem is gépek törött alkatrészekkel.
Emberek, kielégítetlen szükségletekkel.
Legalább ilyen fontos az is, amiről azok a kambodzsai orvosok
és az Egészségügyi Világszervezet nem beszél.
Nem mondták a farmernek:
"Hé, haver, össze kell szedd magad.
Neked kell rájönnöd, mi a baj, és megoldanod azt."
Pont ellenkezőleg, azt mondták:
"Itt vagyunk, hogy csapatként összedolgozzunk,
így együtt rájöhetünk, mi a gond, hogyan hozzuk helyre."
Minden depressziósnak erre van szüksége,
és minden depressziós ezt érdemli.
Ezért jelentette ki néhány évvel ezelőtt, 2017-ben,
az egészségügyi világnapra írt beszédében
az ENSZ egyik vezető orvosa,
hogy kevesebbet kell beszéljünk a kémiai egyensúlyzavarról,
és többet az életmódunkra jellemző egyensúlyzavarról.
Néha a gyógyszer igazi megkönnyebbülés –
nekem is segített egy ideig –,
ám pont, mert a probléma a géneknél mélyebben gyökerezik,
a megoldásért is mélyebbre kell hatolni.
Amikor ezt először felfedeztem,
emlékszem, azon gondolkodtam:
"Rendben, láttam minden tudományos bizonyítékot,
rengeteg tanulmányt olvastam,
rengeteg szakértővel beszéltem, akik erről magyaráztak",
ám tovább járt az agyam: "Hogyan tehetnénk ezt?"
A dolgok, amiktől depressziósak leszünk,
többnyire sokkal összetettebbek,
mint a kambodzsai farmeré.
Hol kezdjük ezzel a megközelítéssel?
Aztán mialatt azért utaztam, hogy összehozhassam a könyvem,
a világ minden táján
találkoztam olyanokkal, akik pontosan ezt tették,
Sydney-től San Franciscón át
São Paulóig.
Találkoztam emberekkel, akik megértették
a depresszió és szorongás mélyebb okait,
és együttesen próbálták megoldani azt.
Nyilvánvalóan nem mesélhetek az összes csodás emberről,
akit megismertem, akiről írtam,
sem pedig a depresszió és szorongás kilenc okáról, amelyeket megismertem,
mert nem tarthatok 10 órás TED-előadást –
a szervezőknél panaszt tehetnek.
Ám két okot szeretnék kiemelni,
velük együtt a két megoldást is rájuk, ha nem bánják.
Íme az első:
a miénk az emberiség történelmének legmagányosabb társadalma.
Nemrégiben egy felmérés során azt kérdezték amerikaiaktól,
úgy érzik-e, hogy többé már senkihez nem állnak közel.
A megkérdezettek 39 százaléka úgy nyilatkozott, ez a leírás illik rá:
"Már senkihez se áll közel."
Nemzetközi szinten vizsgálva a magányosságot
Anglia és Európa többi része ott áll Amerika mögött,
ha valaki nagyon elbízná magát.
(Nevetés)
Sokat beszélgettem erről
a magány világszinten is vezető szakértőjével,
a fantasztikus John Cacioppo professzorral
Chicagóban,
és sokat gondolkodtam egy, a munkájában feltett kérdésről.
Cacioppo professzor azt kérdezte:
"Miért létezünk?
Miért vagyunk itt, miért vagyunk életben?"
Az egyik fő ok,
hogy az afrikai szavannán élő őseink
igazán jók voltak valamiben.
Sokszor nem voltak nagyobbak, mint az állatok, amiket elejtettek,
sokszor nem voltak gyorsabbak se, mint az állatok, amiket elejtettek,
ám sokkal jobbak voltak abban,
hogy csoportokba verődjenek és együttműködjenek.
Fajként ez volt a szuperképességünk –
hogy csoportokba gyűltünk,
ahogy a méhrajok is kifejlődtek az idők során,
úgy az emberek is törzsekbe tömörültek.
Most pedig mi vagyunk az első emberek,
akik felbontják törzseiket.
Ettől viszont szörnyen érezzük magunkat.
Ám ennek nem kell így lennie.
A könyvem – és tulajdonképp az életem – egyik hőse
egy Sam Everington nevű orvos.
Kelet-London egy szegény részében praktizál,
ahol én is éltem sok éven át.
Sam nem érezte jól magát:
sok beteg kereste fel szörnyű depresszióval és szorongással.
Hozzám hasonlóan ő sem ellenzi a kémiai kedélyjavítókat,
úgy tartja, enyhülést hoznak néhány betegnek.
De két dolgot tapasztalt.
Először is, a saját szülei is sokat szorongtak, szenvedtek depressziótól
teljesen érthető okokból, mint amilyen a magányosság.
Másodszor, bár a gyógyszerek enyhülést adtak néhány embernek,
sok embernél nem oldották meg a problémát.
A mélyben rejlő problémát.
Egy nap Sam új megközelítés kipróbálása mellett döntött.
Egy nő látogatott el a rendelőjébe,
bizonyos Lisa Cunningham –
később megismerkedtem Lisával.
Lisa hét éve élt az otthonába zárkózva,
bénultan a depressziótól és szorongástól.
Amikor elment Sam rendelőjébe, azt mondták neki: "Ne aggódjon,
gyógyszereket adunk magának,
ám valami mást is felírunk.
Előírjuk magának, hogy kétszer egy héten jöjjön el a rendelőbe,
találkozzon más depressziós, szorongással küzdő beteggel,
nem azért hogy arról beszéljen, milyen rosszul van,
hanem hogy kitaláljanak valami értelmeset, amit mind együtt csinálhatnak,
így nem lesz egyedül, s az életét se fogja értelmetlennek érezni."
Amikor a csoport először találkozott,
Lisa szó szerint hányt, úgy szorongott,
annyira stresszelte a helyzet.
Ám az emberek megölelték, a csoport beszélgetni kezdett arról,
hogy mit csinálhatnának.
Hozzám hasonló városi, kelet-londoni emberek,
fogalmuk sem volt a kertészkedésről.
Azt mondták: "Miért nem kertészkedünk?"
Volt egy terület az orvosi irodák mögött,
egy bozótos.
"Miért nem alakítjuk kertté?"
Elkezdtek könyveket kivenni a könyvtárból,
YouTube-videókat nézni.
Elkezdték a földet túrni.
Elkezdték kitanulni az évszakokat.
Rengeteg a bizonyíték rá,
hogy a természetnek való kitettség
nagyon erős kedélyjavító hatással bír.
Ám ennél valami sokkal fontosabb is történt.
Elkezdtek törzsbe rendeződni.
Elkezdtek csoporttá alakulni.
Törődni kezdtek egymással.
Ha egyikük nem jelent meg,
a többiek megkeresték, hogy rendben van-e.
Ez segített nekik rájönni, mi aggasztotta őket aznap.
Ahogy Lisa fogalmazott:
"Ahogy a csoport kivirult,
mi is kivirultunk."
E megközelítésben társaságot írunk elő,
és mindenfelé terjed Európában.
Egyre több adat áll rendelkezésre,
amely bizonyítja a depresszió és szorongás
igazi és jelentőségteljes csökkenését.
Egy nap, emlékszem, a kertben álltam,
amelyet Lisa és egykor depressziós barátai építettek –
igazán szép kert –,
és volt ez a gondolatom,
nagymértékben egy bizonyos professzor, az ausztrál Hugh Mackay inspirálta.
Gyakran eszembe jutott, mit mondunk ebben a kultúrában az embereknek,
ha lehangoltak – biztos, hogy itt is mindenki mondta, én is –,
azt mondjuk: "Csak légy magad, légy önmagad."
Közben valójában rájöttünk, hogy ezt kellene mondjuk:
"Ne légy magad.
Ne légy önmagad.
Legyünk magunk, legyünk mi,
egy csoport tagjai."
(Taps)
Ezeknek a problémáknak a megoldása nem abban rejlik,
hogy egyre több erőforrásukat használják fel,
mint elszigetelt egyén –
részben ez vezetett ehhez a krízishez.
Hanem, hogy valami önmaguknál nagyobbhoz kapcsolódnak.
Ez igazán kapcsolódik a depresszió és szorongás egy másik okához,
amiről beszélni szeretnék.
Mindenki tudja, hogy ócska gyorskaják uralják az étrendünket,
ami testi bántalmakat okoz.
Nem felsőbbrendűséggel mondom ezt,
tényleg a McDonald'stól jöttem beszédet mondani.
Láttam, mind ették azt az egészséges TED-reggelit – én nemet mondtam rá.
Ám ahogy a ócska gyorskaja eluralta az étrendünket és megbetegített minket,
úgy egyfajta ócska értékrend uralkodott el az elménken is,
lelki betegségekhez vezetve.
Évezredeken át mondták a filozófusok,
ha azt hiszik, hogy az élet a pénzről, a státuszról és kérkedésről szól,
vacakul fogják érezni magukat.
Ez nem egy pontos Schopenhauer idézet,
de ez a lényege annak, amit mondott.
Ám különös módon ezt szinte alig vizsgálták tudományos szemmel
egy igazán különleges ember előtt, akit én is ismerek: ő Tim Kasser,
professzor az illinoisi Knox College-ben,
aki már harminc éve kutatja a témát.
A kutatása néhány igen fontos megállapítást tesz.
Először is, minél jobban elhiszik,
hogy a kiút a szomorúságból megvehető és lejátszható,
át, egy jobb életbe,
annál valószínűbb, hogy lehangoltak és szorongóak lesznek.
Másodszor társadalomként
egyre jobban irányítanak minket ezek az elképzelések.
Egész életemben roskadoztam
a reklámok, az Instagram és az ehhez hasonlók súlya alatt.
Ahogy erről gondolkodtam, rájöttem:
mintha ezzel etetnének minket születésünktől, egyfajta KFC az elmének.
Megtanították, hogy a boldogságot mindenféle rossz helyen keressük,
és ahogy az ócska gyorskaja nem megfelelő tápértékű,
sőt rosszul érzik magukat tőle,
az ócska értékrend sem elégíti ki pszichológiai szükségleteiket,
és megfosztja önöket egy jó élettől.
Ám amikor először találkoztam Kasser professzorral,
és hallottam tőle minderről,
érzelmek kavalkádja öntött el.
Egyrészről igazán nehéznek tűnt.
A saját példámból láttam, milyen gyakran próbáltam valami hivalkodó,
külső dologgal gyógyítani magam, ha erőt vett rajtam a lehangoltság.
Megértettem, miért nem működött.
Az is eszembe jutott, hogy ez tulajdonképpen nyilvánvaló, nem?
Majdnem banális, nem?
Ha azt mondanám önöknek,
egyikük sem fog a halálos ágyán hazudni,
és a sok megvett cipőre vagy újratweetelésekre gondolni,
hanem a szerelem pillanataira,
az életük jelentésére és kapcsolataikra.
Ez szinte klisének tűnhet.
Ahogy beszélgettünk, kérdeztem Kassert:
"Miért érzem ezt a különös kettősséget?"
Azt mondta: "Valamilyen szinten mind tisztában vagyunk ezzel.
Ám ebben a kultúrában nem ezek szerint élünk."
Túl jól ismerjük őket, klisékké váltak,
de nem ezek szerint élünk.
Azt kérdezgettem, miért ismernénk ennyire behatóan valamit,
ha aztán mégsem élünk úgy?
Egy idő után Kasser professzor azt mondta:
"Mert egy gépezetben élünk, amit arra terveztek,
hogy figyelmen kívül hagyjuk, ami az életben fontos."
Ezen komolyan elgondolkodtam.
"Mert egy gépezetben élünk, amit arra terveztek,
hogy figyelmen kívül hagyjuk, ami az életben fontos."
Kasser professzor rá akart jönni, meg tudjuk-e törni a gépezetet.
Rengeteg kutatást végzett;
mesélek egy példáról,
és arra biztatok mindenkit itt, próbálja ki a barátaival és családjával.
Több alkalommal összejöttünk egy Nathan Dungan nevű sráccal
és kamaszok és felnőttek alkotta csoportjával.
A csoport egyik lényege az volt,
hogy fel kellett idézniük az életük egy pillanatát,
amelynek volt értelme, jelentése.
Ez mindenkinek mást jelentett.
Pár embernek ez a zenélés volt, másoknak az írás vagy segítségnyújtás –
gondolom, itt is mindenki ki tud találni valamit, ugye?
A csoport másik lényege az volt, hogy feltegyék a kérdést:
"Hogyan tudnánk az életünket még inkább a jelentőségteljes
és céllal bíró pillanatoknak szentelni,
és kevésbé annak, hogy felesleges szemetet vegyünk,
képet posztoljunk róla a neten, hogy mások azt mondják:
'Istenem, irigykedem!"
Csak a találkozók révén rájöttek,
hogy ez az egész hasonlít
az Anonim Alkoholisták gyűlésére, csak fogyasztóknak, ugye?
Azzal, hogy így összejöttek, megfogalmazták ezt az értékrendet,
cselekvésre határozták el magukat, és keresték a másikat,
jelentős változáson esett át az értékrendjük.
Elmozdította őket ettől a depresszió generálta üzenetáradattól,
amely rossz helyeken keresteti velünk a boldogságot,
egy sokkal jelentőségteljesebb, táplálóbb értékrend felé,
amely kivezet minket a depresszióból.
Ám hiába láttam és írtam sok megoldásról,
még többről is, amelyekről itt nincs lehetőségem beszélni,
továbbra is töprengtem,
tudják: miért tartott ilyen soká megvilágosodni?
Mert ha elmagyarázzuk ezeket –
néhány bonyolultabb, de nem mind –,
ha elmagyarázzuk őket másoknak, nem agysebészet, ugye?
Bizonyos szinten már tisztában vagyunk velük.
Miért olyan nehéz mégis megérteni?
Sok oka van szerintem.
Úgy gondolom, az egyik, hogy változtatnunk kell azon,
hogyan értelmezzük a depresszió és a szorongás valódi mibenlétét.
Mindkettőhöz járulnak
valódi biológiai tényezők.
Ám ha hagyjuk, hogy a biológia uralja a képet,
ahogy sokáig én is tettem,
ahogy a kultúránk tette többnyire egész életemben,
amit hallgatólagosan mondunk, még ha sokaknak nem is áll szándékában,
de amit hallgatólagosan mondunk az embereknek:
"A fájdalmad semmit nem jelent.
Hibásan működsz.
Mint egy szoftverhiba,
csak egy kábelezési hiba a fejedben."
Ám én éppen csak elkezdtem megváltoztatni az életem,
amikor rájöttem, hogy a depresszió nem működési hiba.
Hanem egy jel.
A depressziójuk egy jel.
Jelez valamit.
(Taps)
Okkal érezzük magunkat így,
és a depressziós fájdalomban nehéz az okokat meglátni –
ezt személyes okokból nagyon jól megértem.
Ám megfelelő segítséggel megérthetjük e problémákat,
és közösen meg is oldhatjuk őket.
Hogy ezt tegyük,
a legelső lépés,
ne támadjuk e jeleket azzal,
hogy a gyengeség, az őrület jelének, vagy genetikának nevezzük őket,
kivéve egy kisszámú ember esetét.
El kell kezdenünk odafigyelni e jelekre,
mert olyasmit mondanak, amit valóban hallanunk kell.
Csak ha igazán odafigyelünk e jelekre,
tiszteletben tartjuk, megbecsüljük őket,
csak akkor kezdjük el meglátni
a felszabadító, tápláló, mélyben rejlő megoldásokat,
A "teheneket", amik körülöttünk vannak.
Köszönöm.
(Taps)