For ikke særlig lang tid siden,
modtog jeg en invitation
til at tilbringe et par dage i James Madison's historiske hjem.
James Madison, selvfølgelig,
var den fjerde præsident i USA,
Forfatningens fader,
arkitekten af de 10 første tillægsparagraffer.
Som en historiker,
var jeg meget spændt på at besøge dette historiske sted,
fordi jeg forstår og værdsætter kraften ved stedet.
Madison kaldt hans ejendom Montpelier.
Og Montpelier er så smuk.
Der er flere tusinde hektar af rullende bakker,
landbrugsjord og skove,
men fuldstændig betagende udsigt over Blue Ridge bjergene.
Men det er en hjemsøgende skønhed,
fordi Montpelier var også en slavearbejdslejr.
Du ved, James Madison gjorde mere end 100 mennesker til slaver
over hans levetid.
Og han befriede ikke en eneste sjæl,
ikke engang da han døde.
Hovedattraktionen i Montpelier er Madison's palæ.
Det var her James Madison voksede op,
det var her han tog tilbage til efter hans præsidentembede sluttede,
det var her han til sidst døde.
Og hovedattraktionen ved Madison's palæ er hans bibliotek.
Dette værelse er på anden sal,
hvor Madison undfangede og dannede de 10 forfatningstillæg.
Da jeg besøgte første gang,
uddannelsesdirektøren, Christian Cotz --
sej, hvid fyr --
(Latter)
tog mig, næsten med det samme, ind i biblioteket.
Og det var fantastisk, at være i stand til at stå i det sted
hvor så vigtige øjeblikke i Amerikansk historie skete.
Men så, efter et lille stykke tid der,
Christian tog mig med nedenunder til palæets kældre.
Nu, i palæets kældre,
det var der de Afro-Amerikanske slaver som arbejdede i huset
tilbragte det meste af deres tid.
Det var også der hvor de var ved at bygge en ny udstilling om slaveri i USA.
Og mens vi var der,
bad Christian mig om at gøre noget jeg tænkte var en smule mærkeligt.
Han bad mig om at tage min hånd
og løbe den hen ad murstensvæggen i kældren,
indtil jeg kunne mærke aftryk eller riller i facaden af murstenene.
Hør nu her,
Jeg skulle være på denne tidligere slave plantage
i et par dage,
så jeg ville ikke irritere de hvide mennesker.
(Latter)
Fordi når dette var over,
ville jeg gerne sikre mig at jeg kunne komme ud.
(Latter)
Men da jeg løb min hånd henover kælder væggen,
kunne jeg ikke lade være med tænke på mine døtre,
og specielt min yngste,
som kun var omkring 2 eller 3 år på dette tidspunkt,
fordi hver gang hun hoppede ud af vores bil,
ville hun tage sin hånd og løbe den hen ad bilens ydre,
hvilket er fuldstændig modbydeligt.
Og så --
og så, hvis jeg ikke nåede hende i tide,
ville hun tage hendes fingre og putte dem i munden,
hvilket drev mig fuldstændig sindsyg.
Så dette var hvad jeg tænkte på mens jeg skulle være en historiker.
(Latter)
Men så, følte jeg rent faktisk disse aftryk i murstenene.
jeg følte rillerne i murstenene.
Og det tager et sekund at indse hvad de er.
Hvad de er
er små håndaftryk.
Fordi alle murstenene i James Madison's palæ
er lavet af børnene som var slaver der.
Og det var der det slog mig
at biblioteket
hvor James Madison undfangede og dannede de 10 forfatningstillæg
hviler på et fundament af mursten
lavet af børnene han havde som slaver.
Og dette er hård historie.
Det er hård historie fordi det er svært at forestille sig
den slags umenneskelighed
som leder en til at slavebinde børn
til at lave mursten for din egen komfort og behagelighed.
Det er hård historie,
fordi det er hårdt at tale om volden i slaveri,
slagene, piskene, bortførelserne,
de tvungne familieadskillelser.
Det er hård historie, fordi det er hårdt at undervise i hvid herredømme,
hvilket er ideologien som refærdiggør slaveri.
Og så, i stedet for at konfrontere hård historie,
har vi tendens til at undgå det.
Men, sommetider betyder det at finde på andre ting.
Jeg kan ikke fortælle jer hvor mange gange jeg har hørt folk sige
at "staternes rettigheder" var skyld i borgerkrigen.
Det ville faktisk være en overraskelse
for de mennesker som kæmpede i borgerkrigen.
(Latter)
Sommetider, prøver vi at rationalisere hård historie.
Når folk besøger Montpelier --
og med "folk", mener jeg i dette tilfælde hvide folk --
når de besøger Montpelier
og lærer om Madison's slaveri,
spørger de ofte,
"Men var han ikke en god herre?"
En "god herre"?
Der findes ikke en god herre.
Der var kun slem og værre.
Og sommetider,
lader vi bare som om at fortiden ikke skete.
Jeg kan ikke fortælle jer hvor mange gange jeg har hørt folk sige,
"Det er svært at forestille slaveri eksisterede udenfor plantagerne i Syden."
Nej, det er ikke.
Slaveri eksisterede i alle Amerikanske kolonier,
slaveri eksisterede i min hjemstat New York
i 50 år efter den Amerikanske Revolution.
Så hvorfor gør vi dette?
Hvorfor undgår vi at konfrontere hård historie?
Literær kunstner og underviser Regie Gibson
havde sandheden da han sagde
at vores problem som Amerikanere er at vi faktisk hader historie.
Hvad vi elsker
er nostalgi.
Nostalgi.
Vi elsker historier om fortiden
som for os til at føle os trygge omkring nutiden.
Men vi kan ikke blive ved med at gøre dette.
George Santayana, den Spanske forfatter og filosof,
sagde at de som ikke kan huske fortiden
er dømt til at gentage den.
Nu, som en historiker, bruger jeg meget tid på at tænke over denne udtalelse,
og på en måde, gælder det os i USA.
Men på en måde gør det ikke.
Fordi, væsentligt i denne udtalelse,
er idéen at på et tidspunkt,
stoppede vi med at gøre de ting
som havde skabt ulighed i første omgang.
Og den hårde sandhed er at,
det har vi ikke.
Overvej race-velstandskløften.
Velstand er skabt ved at samle ressourcer i en generation
og videregive dem til de efterfølgende generationer.
Median hvide husstandes velstand
er 147.000 dollars.
Median sorte husstands velstand
er 4 tusinde dollars.
Hvordan forklarer du denne voksende kløft?
Hård historie.
Min tipoldefar var født en slave
i Jasper kommune, Georgia, i 1850'erne.
Mens slavebundet, var han aldrig tilladt at samle noget,
og han blev befriet med ingenting.
Han blev aldrig kompenseret for de mursten han lavede.
Min oldefar var også født i Jasper kommune, Georgie, i 1870'erne,
og han formåede faktisk at samle en god del jord.
Men så, i 1910'erne, Jim Crow tog det jord fra ham.
Og så tog Jim Crow hans liv.
Min bedstefar, Leonard Jeffries Senior,
var født i Georgia,
men der var intet tilbage for ham der,
så han voksede faktisk op i Newark, New Jersey.
Og han brugte størstedelen af hans liv som en inspektør.
Job diskrimination, segregeret uddannelse, og redlining
afholdte ham fra at slå igennem til middelklassen.
Og så da han gik bort i starten af 1990'erne,
efterlod han til sine to sønner
intet mere end en livsforsikringspolice
som var knap nok til at dække begravelsesudgifterne.
Mine forældre, begge socialarbejdere,
de har faktisk formået at købe et hjem
i Crown Heights sektionen af Brooklyn, New York, i 1980,
for 55.000 dollars.
Crown Heights, på det tidspunkt, var et helt-sort kvarter,
og det var en smule råt.
Min bror og jeg ville ofte falde i søvn,
i mid-80'erne,
til pistolskud.
Men mine forældre beskyttede os,
og mine forældre holdte ved dette hjem.
I 40 år.
Og de er der stadig.
Men noget grundlæggende Amerikansk skete
omkring 20 år siden.
Omkring 20 år siden,
gik de i seng en aften i et helt-sort kvarter,
og de vågnede op den næste morgen
i et helt-hvidt kvarter.
(Latter)
Og som et resultat af gentrifikation,
ikke kun forsvandt deres naboer på mystisk vis,
men værdien af deres hjem
steg dramatisk.
Så det hjem som de købte for 55.000 dollars --
med 29% rente, så I ved det --
det hjem er nu værd 30 gange hvad de betalte for det.
30 gange.
Regn det ud med mig.
Det er 55.000 gange 30, flyt nullerne --
Det er mange penge.
(Latter)
Så det betyder,
som deres eneste ejendom,
når tiden kommer til dem at give den ejendom videre til min bror og mig,
vil det være første gang i min familie's historie,
mere end 150 år efter slutningen af slaveri,
at der vil være en betydningsfuld videregivning af rigdom i min familie.
Og det er ikke fordi familiemedlemmerne ikke har samlet,
ikke har arbejdet hårdt,
ikke har værdsat uddannelse.
Det er på grund af hård historie.
Så når jeg tænker over fortiden,
min bekymring om ikke at huske den
er ikke at vi vil gentage den hvis vi ikke husker den.
Min bekymring, min frygt er at hvis vi ikke husker fortiden,
vil vi fortsætte den.
Vi vil fortsætte med at gøre de ting
som skabte ulighed og uretfærdighed i første omgang.
Så det vi må gøre
er at forstyrre den fortsættelse af hård historie.
Og vi kan gøre dette ved at søge sandheden.
Ved at konfrontere hård historie direkte.
Ved at forstørre hård historie for hele verden.
Vi kan gøre dette ved at fortælle sandheden.
Lærere som underviser deres elever i hård historie.
Ved at gøre andet er at begå undervisnings pligtforsømmelse.
Og forældre skal fortælle deres børn sandheden,
så de forstår
hvor vi er kommet fra som en nation.
Og til sidst, vi må handle på sandheden.
Individuelt og kollektivt,
offentligt og privat,
på små måder og store måder.
Vi må gøre de ting som kan bøje buen af det moralske univers
mod retfærdighed.
At gøre ingenting er at være medskyldig
i ulighed.
Historien minder os om
at vi, som en nation,
står på skulderne af politiske giganter
som James Madison.
Men hård historie minder os om at vi, som nation,
også står på skulderne af slavebundne Afro-Amerikanske børn.
Små sorte drenge og små sorte piger
som, med deres bare hænder, lavede murstenene
som danner fundamentet for denne nation.
Og hvis vi er seriøse om at skabe et fair og lige samfund,
så ville vi gøre godt af at huske det,
og vi ville gøre godt af at huske dem.
Tak.
(Bifald)