Autonomi är en av de viktigaste anarkistiska principerna,
och en byggsten för att förstå anarkistisk filosofi på ett bredare plan.
Så vad är det, egentligen?
Kort sagt så är det frihet.
Men utöver det, är det en särskild anarkistisk typ av frihet...
friheten att ta beslut, och sedan agera utifrån de besluten
utan att be om lov från en högre makt.
På vissa sätt liknar autonomi det koncept av frihet
som uppstod i Europa under den så kallade "Upplysningstiden"
under 1700-talet.
Under den tiden var frihet en radikal ny ide
vars mål var att begränsa den absoluta makten hos kungar och drottningar.
Dess tidiga förespråkare hävade att människor
innehade vissa omistliga rättigheter, tilldelade dem av Gud,
som ledare var tvugna att respektera.
Denna ide var uppenbarligen ganska populär, och snart blev den
stridsropet för de franska och amerikanska revolutionerna,
vilket bidrog till att störta feudalismen
och inleda eran av liberal demokrati.
Under århundradena
har oräkneliga klipska, och inte så klipska, politiska tänkare
från Voltaire och Thomas Jefferson, till Alex Jones och Glenn Beck
yrkat frihet som en universiell mänsklig rättighet.
Men att säga att denna princip inte blivit universiellt applicerad
vore en grov underdrift.
Detta eftersom, från sin början
har konceptet av frihet existerat
inom ett ramverk av europeisk global erövring,
en process underlättad av kolonialism, slaveri och folkmord.
Även idag
används frihetligt språk
för att mobilisera stöd för imperialistiska krig.
Minns när USAs regering påstod
att de bringade frihet till Irak?
Rötterna till denna motsägelse ligger i det faktum
att frihet alltid knutits till staters existens
och den associerade legala kategorin av medborgare.
Detta beskrivs ofta som ett socialt kontrakt.
I utbyte mot underkastelse mot statens auktoritet
får medborgare rättigheter och friheter,
som yttrandefrihet, organisationsfrihet,
och rätten att sträva efter lycka eller bära vapen.
Icke-medborgare eller medborgare av andra stater
inkluderas inte i detta kontrakt.
Och även om vi lägger problemet med vem som får vara medborgare åt sidan,
precis som allt annat som tilldelats dig, så kan rättigheter tas ifrån dig.
I slutändan
är det politiker och domstolar som väljer
vilka rättigheter du får lov att utöva, och när.
Autonomi, å andra sidan,
förlitar sig inte på ett statbaserat ramverk för rättigheter.
Istället för att koncenterera makt och beslutstagande
i toppen på de sociala och politiska hierarkierna
börjar autonomi på individnivå och skalar upp.
Om du är en visuell tänkare
kan det hjälpa att tänka dig en sorts inverterad pyramid.
Medan autonomins räkvidd breddas till att inkludera fler
går vi från att prata om individuell autonomi
till kollektiv autonomi:
makten hos grupper att göra kollektiva beslut
om problem som påverkar dem direkt.
Individuell och kollektiv autonomi är odelbara inom anarkismen.
Du kan inte ha den ena utan den andra.
Autonoma kollektiv består av autonoma individer
som alla har beslutat om att arbeta ihop
för att sträva mot sina delade intressen
Om du inte lever i en stuga i skogen
är det svårt att utöva individuell autonomi utanför ett kollektiv,
först och främst eftersom de vid makten gör det svårt
och eftersom människor i grunden är sociala varelser.
Att bygga kollektiv autonomi är vad anarkism handlar om.
Oavsett om det ter sig som ett autonomt feministiskt kollektiv
som samlas för att besluta om hur de ska bekämpa patriarkatet
eller grannskapsföreningar som samlas för att kämpa mot gentrifiering
eller till och med de milljontals kurder i Rojava
som bygger sociala strukturer som är autonoma från den syriska staten.
Dessa är bara ett fåtal exempel
och det som kopplar dem samman är deras strävan mot större kollektiv autonomi.
Och det är något som vi alla borde sträva mot...
För i slutändan, behöver du verkligen en auktoritet
som säger åt dig vad du får och inte får göra?
Detta var ett public service-meddelande från dina vänner på submedia.tv