(музика піаніно)
Отже, ми дивимось на величне полотно течії Маньєризму
художника Парміджаніно, яке називається "Мадонна з довгою шиєю".
Це весела картина.
Це довга картина.
Вона велика. І Мадонна велика.
Вона також має великі розміри у смішних місцях.
А її голова насправді крихітна.
Особливо у порівнянні з стегнами.
Так, в неї дійсно широкі стегна.
Вона зводиться на крихітні пальчики.
Мені завжди здавалось, що її тіло має форму діаманту.
В певній мірі, вона є місциною, на якій сидить Христос.
Сам Христос також досить великий.
Він є не просто великим. Подивіться як розташоване його тіло.
Це дивний вид звивання, коли його ліва рука спадає так,
ніби вона майже вивихнута з його плеча.
І цьому існує передумова.
Якщо ви думаєте тут про іконографію Мікеланджело "П'єта"...
і Христос тут дитина, але це можливо відлуння того, коли Марія тримає Христа
на подобі таких картин як "П'єта",
коли Христос лежить мертвий.
Насправді, Христос виглядає, ніби він заснув, але водночас так, ніби помер.
Це посилання, певною мірою, пояснює масивність її колін,
тому що у цій скульптурі Марія є досить реальною, щоб мати можливість
підтримувати мертве тіло свого сина.
Стає розуміло, коли ми дивимось на це, ми більше не знаходимося у епосі Високого Ренесансу.
То що ж сталось?
Виникла течія Маньєризму.
Митці цієї течії майже так само, як і митці епохи Високого Відродження
зробили усе, що могло бути зроблено.
Вони удосконалили натуралізм, що поціновували потім
з часів Джотто.
Увесь ілюзіонізм, який був до послуг епохи Високого Відродження
використовується тут для того, щоб спотворити та трансформувати тіло.
Це не стільки потворні деформації, як вид деформацій, що підкреслює
вид неповторної елегантності.
Правильно. Воно приймає цю ідеальну красу та елегантність,
що існувала за часів епохи Високого Відродження
та перебільшує її.
Коли ми задумуємося про течію Маньєризму, ми думаємо про неї, як про мистецтво взяте з мистецтва,
замість мистецтва природи.
Ми думаємо, що епоха Відродження побудована на спостереженні за природою
і природним світом.
Але коли ти дивишся на це, ти згадуєш витвори мистецтва
такі як картини Мікеланджело "Джуліано Медічі" та цю картину про довгу шию.
Або такі як іконографія "П'єти".
В цьому є сенс. Ідея в тому, що це мистецтво, що посилається на себе,
що посилається на власні традиції.
Повага до людської анатомії,
зобразити її натуралістично - не важливо для художників-ман'єристів.
Насправді, я думаю, що десь існує лист від одного митця-ман'єриста до іншого,
в якому говориться, щось на кшталт:
"Візьми ліву руку і поклади її на праву руку."
Це щось типу навмисного ускладнення тіла.
... і створення зв'язків між формами, які є безглуздими.
Погляньте на зв'язок між вазою, яку тримає ангел
по відношенню до його чи її стегна.
Погляньте на зв'язок між масивною Дівою Марією
і пророком в нижньому правому куті
що, можливо, знаходиться неймовірно далеко,
але ми чомусь бачимо лише крихітну фігурку біля ніг Богородиці.
І поглянь на те, як Діва торкається рукою своїх грудей,
цими неймовірно довгими пальцями, які виглядають так, ніби в них немає кісток.
В цьому випадку це жест, який не означає нічого.
Він означає просто жест ... і драму ...
на відміну від конкретного наміру фігури.
Тут є свого роду драматизація.
Для його ж блага.
Правильно.
... з таким видом навмисного стискання
що створює відчуття майже неможливого.
Якщо поглянути на колони праворуч,
вони, насправді, є колонадою, що глибоко занурена в простір.
Це видно на цьому косому куті,
що виглядає майже як стіна чи одна колона.
Якщо ви уважно поглянете на основу,
ви можете побачити чергування світла та тіні,
що проходить між цими колонами.
Тут існує певна неоднозначність і це більша частина картини,
тому що ця її частина ще не закінчена.
Тому здається, що Маньєризм є цією інтенсивною реакцією
до досконалості епохи Високого Відродження.
Перед Вами знаходиться сама конструкція епохи Відродження
у вигляді, свого роду, крайнього натуралізму,
і тоді здається, що вона є реакцією у відповідь проти цих осудів.
Або відчуття, що не було куди рухатися, окрім того, як зробити щось дійсно нове.
Всі ці ідеї були значною частиною культури двору.
Важливо визнати, що для цих картин була дуже об'єктивна,
вивчена аудиторія.
Вони були зроблені не для власних "диких" інтересів художників.
Це вважалося, свого роду, високою інтелектуальною грою.
(музика піаніно)
Переклад на українську мову: Валентина Марчук, благодійний фонд "Magneticone.org"