- Kastély úrnője, bocsásd meg kérésem,
De remélem, félre lettem informálva.
Elküldtem pár felderítőt, hogy körbenézzenek,
Ők pedig ajtaidnál kötöttek ki.
Utunk során ritkán láttak minket szívesen,
Így hát meg kell kérdeznem, biztos, ami biztos:
Csináltál velük valamit?
- Ki, én?
Csak felfedtem az igazi énjüket!
- Disznókká változtattad őket!
- Hm!
Nem tudom ki vagy, és miért jöttél,
De egy dolgot tisztázzunk:
Meg kell védenem az embereimet,
Nem hanyagolhatom el a nimfáimat,
Úgyhogy nem kockáztatok, kedves.
Egy rossz mozdulat, és meghalsz.
Bármi, ami nekem nem tetszik, és meghalsz.
Rádolvashatok egy varázslatot, és meghalsz,
Fiam, jobb ha futsz, különben hamarosan meghalsz.
- Nem akarom felborítani a mérleget,
De nem hat rám a varázserőd.
Megettem egy virágot, amely elveszi az erődet,
Szóval jobban teszed, ha meglapulsz.
- Biztosan hazudsz!
Halandók nem szerezhetik meg a Mólüt
Komoly következmények nélkül!
- Akkor biztos isten vagyok, mint te is!
Mert én puszta kézzel szedtem a földről!
- Hermész adta neked, nemde?
- Oké, igen, ő volt, de ez lényegtelen.
Most már egyenlőek az esélyeink.
A sorsaink összefonódnak, együtt haladnak.
Meg kell védenem az embereimet,
Nem hanyagolhatom el a barátaimat,
Így hát nem fordulhatok vissza.
- Eljátszottad az esélyed, most meghalsz!
Gondoskodok róla, hogy itt meghalj.
Még a mágia sem ment meg, így is meghalsz,
Ó, jobb ha futsz, különben hamarosan meghalsz.
- Vesztettél.
- A nimfáim, mintha a lányaim lennének,
Mindenáron megvédem őket.
Mikor legutóbb életben hagytam az idegeneket,
Komoly tragédia ért bennünket.
Te nem adtál rá okot,
Hogy elnyerd a bizalmam,
De minden ember valódi énjét felfedi,
Ha a bujaság dönt helyette.
- Nem hiszem, hogy értem.