Много хора са чували за аутизма.
Например някои хора мислят,
че аутистите са мъже с бледа кожа,
които говорят монотонно
и непрекъснато повтарят едно и също.
Някои хора мислят, че аутистите не различават правилно от грешно,
избягват вниманието
и обикновено казват грешното нещо в грешното време.
Някои хора мислят, че аутистите са социално неловки
и нямат чувство за хумор и емпатия.
Ако сте съласни с тези твърдения,
съжалявам да ви го кажа,
но вие сте с грешно впечатление за аутизма.
Как знам ли?
Аз имам аутизъм.
Имам своите обсесии с неща като електрониката
или обществения транспорт,
но това не ме олицетворява.
Всеки от нас е различен и уникален по свой собствен начин.
Обаче няма достатъчно информация
за това какъв е всъщност живота на един аутист,
затова хората често се осланят на стереотипи.
Често го виждаме в медиите.
Някои от най-срещаните стереотипи в медиите
са социалната неловкост,
липсата на емпатия
или дори,че аутистите са супер гении.
Лиспсата на знания относно аутизма не спира дотук.
Знаете ли, че някои хора се опитват да намерят лек за аутизма?
Това е така, защото го виждат като нещо негативно,
като болест.
Много хора оспорват тази идея,
а ние не приемаме аутизма за болест.
Той е просто различен начин на мислене, различен светоглед.
Нашите мозъци работят по-различно от останалите.
Все едно да сравняваш Xbox с PlayStation.
И двете са високоефективни конзоли с различно програмиране.
Но ако сложите игра от Xbox в PlayStation,
няма да тръгне, защото PlayStation работи различно.
Когато погледна в огледалото,
виждам някой, който мисли различно.
И също виждам хубава коса.
(смях)
(аплодисменти)
Но въпросът е
наистина ли съм болен, ако просто мисля различно?
Основният проблем да живееш с аутизъм в днешното общество
е, че светът просто не е построен за нас.
Има много неща, които могат да ни претоварят.
Например
това, което винаги ме натоварва, са силните звуци,
което означава, че никога не надувам музиката много силно
и не съм фен на големи купони.
Но други хора от спектъра могат да се натоварят
от неща като силни светлини или силни миризми,
или лепкави текстури,
които имат потенциала да създават тревожност.
Помислете за всички соцални събирания, на които сте присъствали.
Имаше ли силна музика?
Имаше ли силни светлини?
Имаше ли много различни миризми на храна по едно и също време?
Имаше ли много разговори, случващи се наведнъж?
Тези неща може да не са ви пристеснили,
но за някои с аутизъм
могат да бъдат доста натоварващи.
В тези случаи правим нещо, което наричаме самостимулиране,
което е повтарящо се движение или звук
или друго случайно шаване, което може да не ви се стори нормално.
Някои хора ще пляскат с ръце,
ще издават звук или ще се въртят.
Това е нашият начин да се „отпишем".
Често чувстваме необходимост от самостимулиране.
Обаче това често се посреща с неодобрение
и ние сме принудени да го крием.
Когато сме принудени да крием аутистичните си черти,
се нарича маскиране.
Някои хора го правят по-добре от други.
Понякога се маскирам толкова добре, че хората дори не разбират, че съм аутист,
докато не им направя голямото разкритие. (смее се)
Но накрая на деня става много стресиращо.
Дори нещо като да си пиша домашното вечер
се превръща в нещо изтощаващо.
Някои хора смятат,
че способността ни да се маскираме
е лек за аутизма.
Но всичко, до което това води е да ни засрами,
че разкриваме себе си.
Друг често срещан стереотип, свързан с аутизма,
е че аутисните нямат съчувствие.
Отново, това не е вярно.
Аз всъщност изпитвам голямо съчувствие.
Просто не мога да го показвам добре.
Всеки път, когато приятел споделя
някои от своите трудности,
аз не знам как да отговоря.
Заради това не показвам толкова емпатия,
колкото приятелите ми не-аутисти.
Емоционалното изразяване, малко или голямо,
е трудно за мен.
А аз отвътре изригвам
с всяка една емоция, която човек може да изпита.
Въпреки че не мога да го изразя по този начин.
Иначе например, щастието в мен
ще избухне чрез весело хриптене,
ръкопляскане и силни радостни звуци.
(смях)
Докато вие само ще се усмихнете.
(смях)
Дали ще получа страхотен подарък
или ще чуя трагична история по новините,
не мога да се изразя без да избухна.
И така отново трябва да се прикрия, за да изглеждам нормален.
Вътрешните ми чувства са неограничени,
но мога да ги изразявам или много силно, или никак.
И така...
Не се справям добре с емоциите си
и общувам различно.
Заради това бях диагностициран с аутизъм.
Диагнозата помогна на мен, близките и приятелите ми
да разберем как работи умът ми.
В света
близо 1% от населението
е диагностицирано с нарушения от аутистичния спектър.
Този процент расте.
Все пак ние сме голямо малцинство.
Има много хора, които не ни виждат като равни
на другите.
Това е моето семейство.
В моето семейство
има още един аутист.
Майка ми.
Жените също имат аутизъм.
Баща ми и брат ми нямат аутизъм.
Понякога може да е трудно да общуваме помежду си.
Мога да кажа нещо като:
„Гарата в Торонто, нали?",
и си мисля, че мога
да им помогна да си спомнят определени неща от нея.
Когато ги объркам, трябва да дам допълнителни подробности.
Често трябва да казваме нещата
по много начини, за да могат всички да разберат.
Въпреки всичко това
ние се обичаме и уважаваме като равни.
В книгата си "NeuroTribes"
Стив Силберман посочва, че аутизма и други подобни диагнози
трябва да се разглеждат като естествени,
нормални части от човешкия спектър.
а не като дефект.
Напълно съм съгласен с това.
Ако аутизма се приема като естествена част от човешкия спектър,
тогава светът ще работи по-добре с аутисти.
Не се срамувам от аутизма си.
Може да не мисля като вас,
или да се държа като вас,
но аз съм човек и не съм болен.
Благодаря ви.
(аплодисменти)