הפסקתי לצפות בפורנוגרפיה משתי סיבות בעצם.
הראשונה:
הפורנוגרפיה הביאה כל כך הרבה כעס ואלימות
לתוך הפנטזיות הפרטיות שלי,
ומדובר בכעס ואלימות שלא היו שם במקור, בהתחלה,
ולא רציתי את זה עוד.
זה לא התאים לי, והחלטתי לשים לזה קץ.
קל לדבר. קשה יותר לעשות. אדבר על זה מאוחר יותר, אבל...
הסיבה השנייה, התחלתי להבין, אני חושב,
שבעצם הצפייה בפורנו
אני משתתף ביצירת ביקוש לזנות מצולמת
כי זה מה שהפורנוגרפיה היא בעצם: זנות מצולמת.
"פורנה" פירושו זנות ו"גרפיה" פירושו תיעוד,
וזנות איננה חלום הילדות של שום אדם.
היא תמיד תוצר של קושי ומצוקה.
נעשיתי מודע לזה בהדרגה כשהתנדבתי
למען גברים ונשים שעסקו בזנות, חלקם קורבנות של סחר בבני אדם,
שעבדו בבתי בושת, מתחת לגשרים, בפינות רחוב, אבל...
לא צריך לעשות את כל זה כדי להבין
איך המנגנון הזה של פורנוגרפיה וזנות פועל.
מפני שפורנו הוא ג'אנר שלא עוסק בארוטיקה או בתקשורת מינית בריאה.
הוא עוסק בשליטה של גברים על נשים, בהכפפה של נשים,
ולא רק ביחסי מין, אלא כאורח חיים,
כהיררכיה מגדרית בעולם הזה.
למשל, אם נשאל את תעשיית הפורנו,
אם נשאל את תעשיית הפורנו איך היא מגדירה משהו מיני,
מה נחשב, מה מוגדר מיני,
תעשיית הפורנו תצחק לנו בפרצוף.
מה מוגדר מיני? כל דבר שהוא גירוי מיני לגברים.
גברים חושבים שמגרה לחנוק אישה,
לקיים יחסי מין אלימים בלי נגיעה, חיבוק, נשיקה או ליטוף רך אחד?
אם כך, זה מיני.
זה מעורר גברים לצפות באישה או בילד בוכים?
אז זה מיני.
גברים מתגרים מאונס אישה? אם כך, זה מיני.
בכל גלריה של פורנו באינטרנט אפשר למצוא
קטגוריה של אונס לצד קטגוריה של השפלה,
קטגוריה של התעללות, קטגוריה של בכי וכן הלאה,
וכל זה כאילו פורנוגרפיה רגילה איננה מלאה במוטיבים האלה.
אפילו בגרסאות הכי מתונות של הפורנוגרפיה,
מה שרואים בפורנו 90 או 80 אחוז מהזמן
הוא בעצם "סקס בלי ידיים". זה לא מה שאנחנו באמת רוצים.
סליחה. אני אחזור על זה. אני רואה את המבטים שלכם.
אם לא תפסיקו לצפות בפורנו,
בפעם הבאה שתצפו, רק שימו לב...
שלמצלמות בפורנוגרפיה אין שום עניין להראות
שום פעילות חושנית רגילה כמו ליטוף, גיפוף, מזמוז,
נגיעות, חיבוקים, נשיקות. לא.
מה שמעניין את מצלמות הפורנו הוא החדירה.
לכן בדרך כלל הקומפוזיציה היא גבר ואישה,
במקרה הטוב רק אחד. אז גבר אחד ואישה אחת.
הפין שלו בתוכה...
לא צריך לדקדק... לא משנה איפה... אי-שם בתוכה יש פין.
הפין שלו נמצא במקום כלשהו בתוכה, טוב?
וכדי שלא להסתיר למצלמה כשהיא מצלמת את התקריבים של החדירה,
הוא עומד עם הידיים שלו מאחורי הגב רוב הזמן,
והאישה נמצאת בתנוחה לא נוחה,
והיא צריכה להסתדר עם הפין בתוכה בלי לפגוע
בתסרוקת או באיפור שעשו לה, כי השקיעו בזה זמן וכסף,
בלי להפריע לתנועותיו האגרסיביות
ובעיקר בלי להסתיר למצלמה.
אז התוצאה היא שיש שני אנשים שמקיימים יחסי מין
בצורות שונות, אקרובטיקה וכו',
אבל הם מקיימים יחסי מין באופן שבו חלקי הגוף היחידים שנוגעים
הם הפין והאיבר שנחדר.
אין מעורבות של ידיים.
אני מדבר בערך 250, 300 פעם בשנה. חיילים, סטודנטים, תלמידים...
איש מהם לא בא אליי ואמר, "רן, אתה יודע,
הקטע של סקס בלי ידיים" היה הדבר שתמיד חלמתי עליו.
"כשהייתי בן 11 או 12,
לא רציתי לנשק או לנגוע באף אחת.
זה לא סיקרן אותי. זה היה רק חדירה מלכתחילה".
איש לא אמר את זה מעולם. לפני הפורנו.
אחרי הפורנו...
בפנטזיות הפרטיות שלי, לפני הצפייה בפורנוגרפיה,
תמיד היה סיפור חזק מאוד,
והסיפור תמיד היה על חושניות והדדיות,
וזאת אומרת שתמיד דמיינתי מה אני אומר לה,
מה היא תענה,
אילו אפשרויות יהיו לי להגיב.
בחיים האמיתיים זה לא מתנהל כמו שמתכננים,
אבל היה חשוב מאוד מבחינתי כל מה שנוגע לגירוי המיני,
יצירת המתח המיני, המיקום, הסביבה, איפה זה יהיה...
מה יהיו הנסיבות שבהן היא ואני נהיה לבד פתאום?
איך המשיכה הגופנית הזאת בינינו תתפתח צעד אחר צעד.
זה היה חשוב מאוד... לפני פורנו.
כשהצפייה בפורנו הפכה להרגל,
הפורנו משתלט לך על המחשבה. הוא פולש לך לתודעה...
ואיבדתי את היכולת שלי לדמיין.
זאת אומרת שמצאתי את עצמי... ולא אדבר באופן מפורש מדי,
אבל ניסיתי לאונן. רק עצמתי את העיניים
וניסיתי נואשות לפנטז על משהו אנושי, ולא הצלחתי,
כי הראש שלי היה מופצץ בתמונות האלה
של נשים שנאנסות, שמשועבדות
ושנאלצות להעמיד פנים שהן נהנות מפולחני זרע שטניים.
זאת התוצאה, פחות או יותר.
וכולנו פגיעים לפורנוגרפיה. לא רק הצעירים.
אנחנו צריכים להיזהר מאוד, כך אני חושב,
לא רק במה אנחנו מכניסים לגוף בכל מה שנוגע למזון ותזונה
אלא גם בתזונה של הנפש שלנו,
כי כל דבר שאנחנו צופים בו פולש לתודעתנו.
אתן דוגמה קצרה מתחום לא מיני.
לפני כמה לילות חזרתי הביתה,
ואהובתי צפתה באיזה זבל תרבותי.
היא צפתה באיזה מופע קריוקי, אודישנים, אלה עם הכיסאות המסתובבים,
ואין לנו טלוויזיה בבית, אין לנו טלוויזיה בבית,
אבל רק כי זה מאפשר לנו להציג את עצמנו, שלא בצדק,
כאנשים עמוקים ומהורהרים.
"אה, לא שמעתי על זה".
"כריתת שדיים? מי? אנג'לינה? לא, אין לנו טלוויזיה".
אנחנו צופים בכל זבל תרבותי שיש, טוב?
לא היא ולא אני שקועים במחשבות על משמעות הקיום.
אנחנו מורידים תוכניות, ואנחנו מורידים כל זבל תרבותי.
אז צפיתי ב-20 דקות של תוכנית הקריוקי הזאת,
והיא הייתה כל כך משעממת ומייגעת, בסדר?
שתי דקות של דיבורים, ארבע של קשקושים...
סבלנותי פקעה אחרי 20 דקות והלכתי להתקלח,
והחלק הכי מעניין קרה במקלחת,
כי שם גיליתי את עצמי ברגע הכי נלעג ועלוב שלי.
אני אשתף אתכם בזה.
אני רוצה להרגיש שאתם מקבלים ואוהבים אותי,
לכן עליי לשתף אתכם ברגע הכי נלעג שלי, ועליכם לקבל את זה.
אני לא יודע... עד שתפסתי את עצמי, לקח לי
חמש, שבע, עשר דקות לקלוט שאני עומד מתחת למים במקלחת
ומהרהר ברצינות גמורה בשאלה איזה שיר אני הייתי בוחר
עמוק ומהורהר, רק שתדעו.
לא שיר של ריהאנה או ליידי גאגא.
הייתי שר שיר של מרסדס סוסה, "כמו ציפור חופשייה".
הייתי שר גרסת כיסוי לשיר של בוב דילן, "ויל מקטל העיוור".
נכון שזה עמוק ומהורהר?
הייתי צריך להבין שאני אידיוט, כי אין לי שום כישרון במוזיקה.
יותר מזה,
מימיי לא רציתי להיות מוזיקאי או זמר וכותב שירים.
זה מעולם לא היה חלק מעולם המשאלות הפנימי שלי.
בסדר? אבל אני בן אדם.
צפיתי בזה 20 דקות, וזה נכנס לי למוח לזמן-מה.
אז אם ניקח את הדוגמה הזאת וננסה רק להעריך או לאמוד
מה ההשפעה של 20 דקות של צפייה בלא-משנה-מה,
איך זה פולש לתודעה שלנו ומשתלט על הרצונות והמאוויים שלנו...
בואו ננסה רק לדמיין... או שאני יכול לשתף אתכם עכשיו.
מה ההשפעה של צפייה בפורנוגרפיה במשך 20 דקות
פעם או פעמיים בשבוע, של צריכה מתונה יחסית...
זה משתלט עליך.
והפורנוגרפיה נמצאת בבתים שלנו, אם נרצה בכך ואם לאו,
ואני מאמין שהיא לא תורמת לבריאות הנפשית שלנו,
ומפני שבעולם המערבי יש אינטרנט בכל מקום
כיום כמעט בכל טלפון נייד,
90 אחוז מהילדים בגיל 12 צופים בפורנוגרפיה דרך קבע.
ויש לה אפקט ממכר ואפקט משתק בו בזמן.
זה ממכר, כי אנחנו מפתחים סוג של תלות בפורנוגרפיה,
אבל האפקט המשתק בא כי... בעיקר אצל נערים וגברים צעירים,
כי הפורנוגרפיה מלמדת אותנו שאנו, כגברים,
זוכים להערכה ביחסי מין אך ורק
כאשר יש לנו פין גדול וזקפה נצחית.
לפי הפורנוגרפיה, כדי להיות פרטנר מיני מוערך,
זה לא משנה אם אתה חושני, מלא להט, קשוב, נדיב,
בעל קואורדינציה טובה... כל זה חסר חשיבות.
הכול עניין של פין גדול וזקפה נצחית, שאין לנו.
לכן בנים מרגישים משותקים,
ואם הם לא נתקפים שיתוק בעקבות הצפייה בפורנוגרפיה,
לעתים קרובות הם מחקים את מה שהם ראו בה,
וזאת אומרת שהם הופכים לתוקפניים,
תוקפניים גם כאשר יש רגש.
בימינו יש כל כך הרבה התעללות מינית
גם בתוך המסגרת של מה שנראה לנו מבחוץ
כסיפורי אהבת נעורים יפים,
או כמערכות יחסים בריאות של מבוגרים,
כי אין דיבור אמיתי על סקס.
אנחנו רק רואים אותו בכל מקום אבל לא מדברים עליו
או על מה שמתרחש בין קירות של חדר מסוים.
כל אלה מוטציות מיניות,
אם מדברים על נשים, זה לא הכול.
נשים ונערות מקבלות את המסר...
לא רק מפורנוגרפיה קשה אלא גם מהתרבות שמושפעת מפורנו.
ראיתם קליפים של מיילי סיירוס או ליידי גאגא? פרסומות?
זאת פורנוגרפיה, עם בגדים.
בנות מקבלות את המסר שכדי להיות ראויות לאהבה,
קודם כול, הן צריכות להיות מושא לתשוקה מינית,
וכיום ההגדרה למושא לתשוקה מינית
כמעט שווה ל"תהיי כמו כוכבת פורנו."
אני מדבר בעשרות רבות של תיכונים וחטיבות ביניים.
בכל אחד מבתי הספר האלה אני מוצא בנות
שבשלב מסוים הסכימו שיתעדו אותן במצב אינטימי,
רק מפני שרצו לרצות איזה בחור שהיו להן רגשות כלפיו.
והבחור הזה מעל באמון שלהן. זה תמיד אותו סיפור.
הוא מכר את הסרטון באפליקציה של ווטסאפ או ברשת, באינטרנט.
ולרוב איש אפילו לא מדבר אתו במונחים של מוסר.
הבנות הן אלה שתמיד סובלות מהבושה והמבוכה.
הן יכולות להחליף בית ספר... הן נושרות, בדרך כלל.
להחליף בי"ס, לעבור עיר, והן עדיין נרדפות ברשתות חברתיות.
הן מתחילות לסבול מדיכאון קליני, מהפרעות אכילה חמורות,
כאילו אין בתרבות שלנו די סיבות לפתח הפרעות אכילה...
הבידוד החברתי שלהן נעשה כל כך חמור עד שחלק מהן,
כמו אמנדה טוד, זכרונה לברכה,
חלקן באמת מתאבדות.
כי הן כבר לא מוצאת ערך בחיים או בעצמן.
אז הפורנוגרפיה לא רק נמצאת בבתים שלנו.
זאת בעיה חמורה. זאת לא תופעה שולית בחברה שלנו.
זאת שאלה של חיים או מוות לפעמים.
זאת שאלה של חיים או מוות בעיקר לאנשים שמשתתפים בסרטי פורנו,
כי פורנוגרפיה אינה התגלמות של חופש הדיבור, חופש העיסוק וכו'.
לא. היא התגלמות של ניצול מיני
שפועל יד ביד עם סחר בבני אדם, אונס,
סרסרות, שידול לזנות.
על כל כוכב או כוכבת פורנו עם חוזה לספר, או חברת הפקה,
יש מאות אלפי נשים ונערות שלא מצליחות לשרוד שם.
פשוטו כמשמעו. הן פשוט לא שורדות.
ותעשיית המין... איך אומרים? לועסת אותם ויורקת אותן החוצה
לבתי בושת, לתעשיית הזנות, למכוני ליווי, למכוני עיסוי
"עם או בלי "סוף שמח", בהתאם למי שתשאלו,
ואני לא מתבדח. זה רציני. זאת כל הקשת של הזנות.
רבות מאוד מהן אפילו לא מגיעות לגיל 50.
אני מדבר על ארצות שבהן תוחלת החיים הממוצעת היום היא 75-76.
הן לא מגיעות לגיל חמישים, מארבע סיבות בעיקר:
סמים, מחלות מין,
כי הן נרצחות על ידי לקוח, סרסור, חבר,
והסיבה הרביעית היא שוב התאבדות,
כי אם את פרוצה מול המצלמה, או שלא מול המצלמה,
את במצב שאפשר לכנות "מוות חברתי".
כולנו ישבנו לשולחן האוכל
עם אנשים שכנראה הלכו לזונות,
שהלכו לבית בושת פעם או פעמיים לפחות,
אבל מעולם לא ישבנו לשולחן עם פרוצה, לא פרוצה מוצהרת.
זה מוות חברתי.
זה לא עיסוק זוהר, רחוק מזה.
כשאני יושב בפרטיות חדרי ואני צופה בפורנוגרפיה, אפילו בלי לשלם...
לא צריך לשלם. זה בחינם.
אני מקווה שאתם יודעים את זה, אם אתם עדיין צורכים.
מה שאני צופה בו יוצר ביקוש,
ובמקום שיש ביקוש יהיה היצע.
יש זיקה ברורה.
אם אני צופה בפורנו של נשים שחורות מבוגרות,
מישהו ילך ויסרסר בנשים שחורות מבוגרות.
קטינים אסיאתיים? מישהו כבר סוחר בקטינים אסיאתיים
כדי לצלם אותם, טוב?
נשים ישראליות, נשים פלשתינאיות, "וואספיות",
סטודנטיות אמריקניות טיפוסיות. זה הולך חזק בזמן האחרון.
אנשים נאלחים כבר מסתובבים
ומנסים לשדל נשים כאלה לזנות ולסרסר בהן מול המצלמה.
אני הפסקתי לצפות בפורנו למען הבריאות הנפשית שלי,
למען התקשורת האינטימית שלי, למען החיים הארוטיים שלי,
כדי להשיב לעצמי את השליטה ואת האחריות על הנפש שלי,
ובכך שעשיתי זאת, הפסקתי לתרום
לתעשיית המין המזוויעה הזאת,
וזה מעשה טוב, אני חושב,
ואני באמת רוצה להציע את הרעיון
של יחסי מין מוגנים מבחינה גופנית ורגשית.
יחסי מין בטוחים רגשית.
אין זאת אומרת חזרה לשמרנות או לימים שלפני השחרור המיני.
אני בעד חופש מיני,
אבל זאת אומרת שצריך לסלק משם את ההיררכיה המגדרית,
את הכפיפות המגדרית,
ולהחזיר את הצחוק כגורם קריטי באינטימיות.
שתי נפשות, שני בני אדם, שני אנשים ביחידות,
אפשר שהם יצחקו יחד, בבקשה?
לא אכפת לי אם הם מכירים עשר שנים או שעה,
אם שני אנשים בחדר לא מצליחים לצחוק יחד,
איזה דבר טוב יכול לצמוח מזה, מיני או לא מיני?
זה סקס בטוח מבחינה רגשית.
הייתי רוצה לספר לכם עוד הרבה דברים,
אבל אני רואה שהזמן שלי כמעט נגמר,
אז אני רק רוצה לבקש באמת שנדבר על הנושאים האלה יותר,
כי אני מרגיש בכל לבי...
שהיסטוריה של שתיקה מעולם לא הועילה לנו,
כי שתיקה רק מנציחה עוד שתיקה,
ואילו דיבור רגיל מוליד עוד דיבור , עוד שיתוף, עוד הזדהות,
עוד מודעות, עוד שינוי,
שינוי קטן בחיים הקטנים והצנועים שלנו
אבל שינוי ממשי, אמיתי, בטוח יותר מבחינה רגשית.
תודה על ההקשבה.