Ani po napísaní jedenástich kníh a získaní niekoľkých prestížnych ocenení
Maya Angelou nevedela utiecť pred naliehavou pochybnosťou,
že si v skutočnosti svoje úspechy nezaslúžila.
Albert Einstein zažíval niečo podobné:
samého seba opísal ako „neúmyselného podvodníka“,
ktorého práca si nezaslúži takú pozornosť, akú dostala.
Úspechy na úrovni Angelou alebo Einsteina sú vzácne,
ale ich pocit podvodu je extrémne bežný.
Prečo sa mnohí z nás nevedia zbaviť pocitu,
že si naše úspechy nezaslúžime,
alebo, že naše nápady a zručnosti nie sú hodné pozornosti druhých?
Psychologička Pauline Rose Clance ako prvá študovala
túto bezdôvodnú neistotu.
Vo svojej praxi terapeutky si všimla,
že mnohí z jej vysokoškolských pacientov boli znepokojení rovnakou vecou:
aj keď mali nadpriemerné známky,
neverili, že si svoje miesta na univerzite zaslúžia.
Niektorí dokonca verili, že ich prijatie bola administratívna chyba.
Clance síce vedela, že tieto obavy sú neopodstatnené,
ale pamätala si, že sa na vysokej škole cítila rovnako.
Spolu so svojimi pacientmi zažívala niečo známe pod množstvom názvov –
fenomén podvodníka,
pocit podvodníka,
či impostor syndróm.
Spolu s kolegyňou Suzzane Imes,
Clance najprv študovala tento syndróm u študentiek a členiek fakulty.
Ich výskum potvrdil v tejto skupine výrazné pocity podvodu.
Od tejto prvej štúdie
bola rovnaká vec potvrdená naprieč rodom, rasou a vekom
a širokou škálou povolaní,
aj keď je rozšírenejšia a neprimerane postihuje
nedostatočne zastúpené alebo znevýhodnené skupiny.
Nazvať tento jav syndrómom znamená bagatelizovať, aký je rozšírený.
Nie je to choroba alebo anomália,
a nie je nutne viazaný na depresiu, úzkosť alebo sebavedomie.
Odkiaľ tieto pocity podvodu prichádzajú?
Ľudia, ktorí sú veľmi zruční alebo úspešní,
majú sklon myslieť si, že ostatní sú zruční rovnako.
Toto môže viesť až k pocitu, že si nezaslúžia viac pôct
a príležitostí ako ostatní.
A rovnako ako u Angelou a Einsteina,
často neexistuje prah úspechu,
ktorého prekročenie by tieto pocity zastavilo.
Navyše, pocity podvodu nie sú obmedzené na veľmi zručných jedincov.
Všetci sme náchylní k fenoménu známemu ako pluralitná ignorancia,
pričom všetci o sebe pochybujeme,
ale sme presvedčení, že takto myslíme sami,
pretože všetci o svojich pochybnostiach mlčia.
Keďže je ťažké skutočne vedieť, s akou námahou naši rovesníci pracujú,
aké obtiažne sa im zdajú určité úlohy,
alebo ako veľmi o sebe pochybujú,
neexistuje ľahký spôsob, ako z hlavy vypustiť pocity, že sme neschopnejší
ako ľudia okolo nás.
Silné pocity podvodu
môžu zabrániť ľuďom deliť sa o skvelé myšlienky
alebo uchádzať sa o zamestnania a programy, v ktorých by vynikali.
Aspoň zatiaľ
je najúčinnejším spôsobom boja s týmto syndrómom
rozprávanie sa o ňom.
Mnohí ľudia trpiaci impostor syndrómom
sa boja, že ak sa opýtajú na svoj výkon, ich obavy budú potvrdené.
A aj keď dostanú pozitívnu spätnú väzbu,
často to ich pocity podvodu nezmierni.
Ale na druhej strane,
počuť od poradcu alebo mentora, že aj oni poznajú tieto pocity,
môže tieto pocity zmierniť.
Rovnako je to s rovesníkmi.
Aj jednoduché zistenie, že tieto pocity majú názov,
môže priniesť neuveriteľnú úľavu.
Akonáhle o tomto jave viete, môžete s ním bojovať
zbieraním a spomínaním si na pozitívnu spätnú väzbu.
Jedna vedkyňa, ktorá sa vinila za problémy v jej laboratóriu,
začala dokumentovať príčiny vždy, keď sa niečo pokazilo.
Časom si uvedomila, že väčšina problémov
bola spôsobená zlyhaním techniky,
a tak si uvedomila svoju hodnotu.
Možno sa nám nikdy nepodarí tieto pocity úplne odstrániť,
ale môžeme sa otvorene rozprávať o akademických a profesijných výzvach.
S rastúcim povedomím o tom, aké bežné sú tieto skúsenosti,
môžeme o svojich pocitoch hovoriť slobodne a úprimne,
a budovať dôveru v jednoduché pravdy:
máte talent, ste schopní a patríte sem.