אפילו אחרי כתיבת אחד עשר ספרים וזכיה במספר פרסים יוקרתיים,
מאיה אנג'לו לא יכלה לברוח מהספק המציק
שהיא לא באמת הרוויחה את ההשגים שלה.
אלברט איינשטיין חווה תופעה דומה:
הוא תאר את עצמו כ"נוכל לא רצוני"
שעבודתו לא היתה ראויה לתשומת לב רבה כמו שקיבלה.
השגים ברמה של אנג'לו ואיינשטיין נדירים,
אבל ההרגשה שלהם של רמאות היא מאוד נפוצה.
למה כל כך הרבה מאיתנו מרגישים
שלא זכינו ביושר בהשגים שלנו,
או שהרעיונות והכישורים שלנו לא ראויים לתשומת הלב של אחרים?
הפסיכולוגית פאולין רוז קלאנס היתה הראשונה לחקור
את התחושה הלא רצונית של חוסר בטחון.
בעבודה שלה כתרפיסטית,
היא הבחינה שהרבה מהסטודנטים הפציינטים שלה חלקו דאגה:
למרות שהיו להם ציונים גבוהים,
הם לא האמינו שהגיע להם המקום שלהם באוניברסיטה.
כמה אפילו האמינו שהקבלה שלהם היתה טעות.
בעוד קלאנס ידעה שהפחדים האלה לא היו מבוססים,
היא זכרה גם שהרגישה את אותה תחושה בדיוק באוניברסיטה.
היא והמטופלים שלה חוו משהו שמוכר במספר שמות -
תופעת המתחזה,
חווית המתחזה,
וסינדרום המתחזה.
יחד עם הקולגה סוזאן איימס,
קלאנס חקרה ראשית את התופעה בקרב סטודנטיות ועובדות צוות.
העבודה שלהן גילתה בקבוצה תחושות חודרניות של רמאות.
מאז המחקר הזה,
אותו הדבר בוסס לרוחב המגדרים,
גזע,
גיל,
ומגוון רחב של מקצועות,
למרות שזה אולי נפוץ יותר ומשפיע בצורה לא פרופורציונלית
על החוויה של קבוצות בעלות ייצוג חסר או מוחלשות.
לקרוא לזה סינדרום זה להמעיט בכמה זה נפוץ.
זה לא מחלה או משהו לא נורמלי,
וזה לא בהכרח קשור לדיכאון,
חרדה,
או הערכה עצמית.
מאיפה הרגשות האלו של רמאות מגיעות?
אנשים עם כישורים רבים או מוצלחים
נוטים לחשוב שאחרים בעלי כישורים דומים.
זה יכול להדרדר לרגשות שלא מגיעות להם ההצלחות
וההזדמנויות ביחס לאנשים אחרים.
וכמו שאנג'לו ואיינשטיין חוו,
הרבה פעמים אין סף של השג
שמרגיע את התחושות האלו.
תחושות של התחזות לא מוגבלות לאנשים מוכשרים בלבד.
כולם פגיעים לתופעה שידועה כחוסר מודעות פלורליסטית,
שם כל אחד מפקפק בעצמו עצמאית.
אבל מאמינים שאנחנו לבד בחשיבה כזו
בגלל שאף אחד לא מעלה את החששות האלו.
מאחר וקשה לדעת באמת כמה קשה העמיתים שלנו עובדים,
כמה קשות להם משימות מסויימות,
או כמה הם מפקפקים בעצמם,
אין דרך פשוטה להדחיק רגשות שאנחנו פחות מוכשרים
מהאנשים סביבנו.
רגשות חזקים של התחזות
יכולים למנוע מאנשים לחלוק את הרעיונות הגדולים שלהם
או לגשת למשרות ותוכניות בהם הם מצטיינים.
לפחות עד עכשיו,
הדרך הכי בטוחה להלחם בסינדרום המתחזה
היא לדבר על זה.
הרבה אנשים שסובלים מסינדרום המתחזה
מפחדים שאם הם ישאלו על הביצועים שלהם,
הפחדים שלהם יאושרו.
ואפילו כשהם מקבלים משוב חיובי,
פעמים רבות זה לא מצליח לרכך רגשות של רמאות.
אבל מצד שני,
שמיעה שיועץ או מנחה חווה רגשות של התחזות
יכולה לעזור לשכך את הרגשות האלו.
אותו הדבר קורה עם עמיתים.
אפילו רק לגלות שיש מושג לרגשות האלו
יכול להיות הקלה גדולה.
ברגע שאתם מודעים לתופעה,
אתם יכולים להלחם בסינדרום המתחזה של עצמכם
על ידי איסוף וחזרה למשוב חיובי.
מדענית אחת שהמשיכה להאשים את עצמה בבעיות במעבדה
התחילה לתעד את הגורמים בכל פעם שמשהו השתבש.
לבסוף היא הבינה שרוב הבעיות
הגיעו מבעיות בציוד,
והכירה ביכולות של עצמה.
אולי לעולם לא נהיה מסוגלים להדחיק את הרגשות האלו לגמרי,
אבל אנחנו יכולים לנהל שיח פתוח על האתגרים האקדמיים או המקצועיים.
עם מודעות מוגברת של כמה שכיחות החוויות האלו,
אולי נוכל להרגיש חופשיים יותר להיות כנים בנוגע לרגשות שלנו
ולבנות ביטחון עצמי בכמה אמיתות פשוטות:
יש לכם כישרון,
אתם בעלי יכולת,
ואתם שייכים.