זה הבן שלי.
(קהל): אווו.
שמו טאריקו.
בעלי, סקוט, ואני אימצנו אותו מאתיופיה ב-2009.
ואני מבטיחה לכם שהאימוץ לא נועד לרכי הלבב.
ואימוץ של אתיופי בידי בני גזע אחר
במיוחד לא נועד למי שאינם רוצים שיסתכלו עליהם.
וסקוט ואני קצת מגזימים בעניין הזה
כי שנינו טיפוסים שאוהבים קעקועים
אז אנו רגילים שבוהים בנו,
אבל זאת תשומת לב שונה מאד מאשר --
למשל, אנו גרים בניו-יורק וטאריקו הוא בן שנתיים וחצי,
והוא אובחן עם תסמונת דחק פוסט-טראומטי.
אז יש לו התקפי זעם אלימים בערך עשר פעמים ביום.
עלינו ללכת לפסיכולוג כדי ללמוד איך להכיל אותו באופן בטיחותי,
כדי שלא יפגע בעצמו או באחרים.
ואת זה עושים
בכך ששוכבים מאחוריו על הקרקע, מחזיקים לו את הראש ביד אחת,
כורכים סביבו את הזרוע השניה ואת הרגליים - סביב רגליו,
ונשארים ככה עד שהוא נרגע.
זה נראה נורא וגם ההרגשה נוראה.
וכשאת הלבנה היחידה ברכבת התחתית בבדפורד-סטיבסנט שבברוקלין,
(צחוק)
ואת צריכה לרסן פעוט אפרו-אמריקני,
זו נִראוּת שונה מאד ממה שהורגלתי בה
עד אז.
ובגלל שאנו בולטים כל-כך כמשפחה,
הרבה אנשים רוצים לדבר איתי על אימוץ,
ולפעמים הם אומרים דברים כמו,
"תמיד רציתי לאמץ, אבל בעלי לא מוכן לחשוב על זה
"כי אי-אפשר לדעת מה תקבלי."
ואני חושבת, וואו, כאילו --
לא חשבתי על זה בתחילת התהליך
כי הרי כך או כך לא יודעים מה מקבלים, נכון?
(צחוק)
ככה זה... אלה החיים.
(צחוק)
בסדר, אני מבינה שאימוץ לא מתאים לכולם.
אבל יש בו דברים שכולנו יכולים ללמוד.
למשל, האימוץ מבהיר מאד את עניין התורשה לעומת המורשת,
ואני תמיד יכולה לראות
מתי אנשים בודקים את טאריקו כדי לאסוף הוכחות
לצד זה או זה בדיון הזה.
למשל, "הוא כל-כך מהיר!"
נו, בטח. האתיופים מנצחים בכל המרתונים.
(צחוק)
"הוא כל-כך יפה!"
נו, בטח. הרי כל האתיופים יפים.
ו-"איזה מתופף נהדר שהוא!"
(צחוק)
אין צורך להרחיב.
(צחוק)
אבל אם בוחנים יותר מקרוב
איך המאומצים מרכיבים לעצמם תחושת זהות מגובשת,
ביכולתנו לראות שמי שאנחנו ומהו מקומנו בעולם
אינם רק פונקציה של תורשה או מורשת.
הזהות שלנו היא אקט של דמיון.
איננו רק החומר הגנטי שלנו או איך חונכנו,
אלא גם הסיפורים שאנו מספרים לעצמנו.
אז כעת הרשו לי לספר לכם קצת על בני.
הוא בן שש ומצבו מצוין.
כבר אין התקפי זעם,
אלא מידי פעם, כשמעורב בעניין "אייפד".
(צחוק)
ויש עוד רק דבר אחד שעליכם לדעת בקשר לילד הזה:
מטוסים.
מטוסים, מטוסים ועוד מטוסים. בני מת על מטוסים.
בכל שבת הוא מבלה כל היום בנמה"ת לוס-אנג'לס וצופה במטוסים שממריאים.
הוא מכיר את כל חברות התעופה,
הוא יודע מניין הם ומהיכן המריאו,
הוא מכיר את ההבדל בין 747 לאיי-830.
יודעים איך קרויות הבליטות הקטנות שבקצות הכנפיים של המטוס?
לא? אה, מישהו יודע...
לא, אתם לא יודעים!
(צחוק)
גם אני לא ידעתי עד שהוא אמר לי שאלה "כנפוני קצה-כנף".
נכון. כנפוני קצה-כנף.
אז אם לא תלמדו דבר מההרצאה - כנפונים.
(צחוק)
הילד הקטן הזה שגדל 15,000 ק"מ מהמקום בו נולד
משוגע על מטוסים.
ויש לו חדר שקירותיו מכוסים מפות,
והוא כל הזמן רוצה לשמוע
על מסעו מאפריקה לקליפורניה.
והוא החליט שמסעו היה הרפתקה גדולה.
אני נזכרת איך הבאנו אותו לראשונה הביתה.
אחרי שנים של ביורוקרטיה ותסכולים
סוף-סוף הניחו בזרועותי את בני היפהפה.
ואני הוצפתי בתחושה של שלמות, מטרה ורוגע.
ובעלי המגודל והקשוח, שמקועקע עד העיניים,
יוצא חיל הנחתים של ארה"ב,
התייפח בבכי.
מבחינתנו זו היתה אהבה ממבט ראשון.
מבחינת טאריקו? לא כל-כך.
(צחוק)
הוא הביט כל הזמן אל השמיים,
אז קראנו לו "מון" (ירח) כשם אמצעי.
חשבנו שהוא אוהב את השמיים, כמה פואטי, נקרא לו טאריקו מון.
ואז הבנו שהוא סתם לא רוצה ליצור איתנו קשר-עין.
(צחוק)
באמת. הוא היה מסיט את המבט, והתחלנו לדאוג.
היינו מודאגים. דאגנו בקשר להעדר קשר-העין,
דאגנו בקשר להתפתחות המוטורית שלו,
דאגנו בקשר לריאות שלו.
אז בחודשים הראשונים שלו כאן,
בעיקר חיבקנו אותו והאכלנו אותו
וטיילנו איתו מסביב לשכונה.
וכשעשיתי את זה, בעיקר כי לא היה לי משהו אחר לעשות,
סיפרתי לו סיפורים בלי הפסקה.
סיפרתי לו איך הפכנו למשפחה,
סיפרתי לו סיפורים על אפריקה,
וסיפרתי לו סיפורים על הדוב פדינגטון
וכל מיני דברים שעליהם גדלתי.
ואט-אט, קשר העין שלו הלך והשתפר, ואח"כ שריריו התרפו
והרגשתי שהוא נרגע למגע גופי.
כשאני אומרת "אט-אט" - זה באמת ארך שנים.
היו שנים של לילות אימה והתקפי זעם מלווים בצרחות.
וזה לא היה לו קל.
אבל עכשיו מצבו נפלא,
והוא סומך עלינו שלא ניעלם לו.
והוא יושב לו כשידו הקטנה בידי ועיניו רחבות,
ומסתכל בשמיים,
כבר לא כי איננו יכול ליצור קשר-עין,
אלא כי הוא אוהב מטוסים.
והוא שואל אותי כל הזמן; הוא מוקסם לשמוע על מוצאו.
הוא שואל, "אני אפריקני?" ואני אומרת, "כן".
הוא שואל, "אני יהודי?" ואני עונה, "כן".
והוא שואל, "אני אירי?" ואני אומרת, "כן".
והוא אומר, "אני אלך לשם."
ואני שואלת, "לאן?"
(צחוק)
והוא אומר,
"קוריאה."
(צחוק)
ולמרות שבני עוד לא יוצר לעצמו במודע זהות
מכל ההשפעות השונות האלה, זה בדיוק מה שהוא עושה.
לאט, פיסה אחר פיסה ובאומץ רב,
בני ממציא את עצמו.
הוא ממציא את עצמו כנוסע
שצופה קדימה אל מסעו ובמקביל - אחורה, אל הדרך שעבר.
ולראות את התהליך המכאיב לפעמים, אבל לרוב מעורר-ההשראה הזה,
שפך אור רב על חיי
משום שגם אני מאומצת.
אומצתי בהיותי ילדה בתחילת שנות ה-70.
ומאז, הרטוריקה סביב נושא האימוץ השתנתה מאד.
ולפעמים אני עדיין מתווכחת על זה עם אימי
כי היא אומרת, "זה בדיוק אותו הדבר.
"זה בדיוק כאילו שילדתי אותך."
ואני אומרת, "לא נכון. זה לא אותו הדבר."
ואני לא מתכוונת שזה טוב יותר או רע יותר
או שיש יותר או פחות אהבה - לא.
זו לא אמירה על איכות אלא עובדה.
משפחות מאמצות מתגבשות אחרת.
ועקב כך,
למאומצים יש תשובה מורכבת יותר משל רוב האנשים לשאלה:
"מי אני?"
ואני חושבת על זה כשאני מספרת לבני סיפורי-ערש,
אני חושבת שלהיות מאומץ זה כמו להיות דמות באגדה.
יש תחושה של המצאה ואפשרויות פתוחות.
ואני יודעת שכילדה קטנה
הייתי כל הזמן מספרת לעצמי סיפורים כהסברים מניין באתי.
הייתי נסיכה
שגורשה מאי קסום בידי פיה מרושעת,
או צועניה
שנפלה מקרון מסע ונאספה בידי איכרים טובי-לב.
אימי אוהבת את הסיפור הזה.
(צחוק)
ובכל הפנטזיות האלה, כתוצאה מכך שנעקרתי ממקומי,
היה בתוכי כוח סודי, אבל עוד לא ידעתי מהו.
וצמחה בי ההבנה שזה היה תמיד נכון,
כי כל השעות שאותן ביליתי בטוויית סיפורים על מקום מוצאי,
השעות האלה הכינו אותי להיות סופרת.
ואני עד היום סופרת.
ובין אם אנו מספרי-סיפורים מקצועיים או לא,
כולנו מספרים לעצמנו ולילדינו כל הזמן סיפורים
על זהותנו, מניין באנו והדברים שחשובים לנו.
אז זה לא נוגע רק למאומצים,
כי רק בגן של בני
יש לנו משפחות בין-גזעיות, הורים חד-מיניים,
הורים יחידניים, הכל.
וכל הילדים האלה משתמשים בדמיון שלהם
כדי לרקוח את מי שהם.
אז לא משנה התצורה של המשפחה שלכם,
האימוץ יכול לתת לכולנו הזדמנות לחשוב על המשפחה והזהות
בדרך יצירתית יותר.
ודבר נוסף שלמדתי מהאימוץ של בני
הוא שלא רק מושג העצמי שלנו הוא יצירה מודעת,
אלא גם הקשר שלנו לאחרים.
האהבה היא החלטה.
האהבה היא פעולה.
ואינני יכולה לחשוב על לקח חשוב יותר
כש"יוניצף" קובעת שמספר היתומים בעולם כולו
עומד היום על 153 מיליון.
באתיופיה יש 4.6 מיליון יתומים.
יש כרגע חצי מיליון ילדים
במשפחות אומנה רק בארץ הזאת.
ולמרות שאימוץ איננו הפתרון למשבר היתומים העולמי,
זה היה הפתרון עבור בני וגם עבורי.
ואני למדתי מזה
שהשייכות שלנו לעולם
איננה רק פונקציה של הדם שזורם בעורקינו,
אלא גם בחירה.
זאת מתנה שאנו נותנים זה לזה.
ולאור זאת, הייתי רוצה לחשוב שכל אותם מיליוני ילדים
שחיים כרגע ללא אהבה של משפחה,
שכולנו נוכל לבחור סיפור
שבו הדאגה להם היא באחריות כולנו.
אין לי מושג איך זה יקרה,
אבל אני יודעת שכרגע, הבן שלי צופה בשמיים.
ומה שפעם היה עבורו מקום לברוח אליו מהכאב
הפך למקום של אפשרויות רבות,
שבו ענקי פלדה ששוקלים 200 טון,
איכשהו,
טסים כבמטה-קסם.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)