Що ти робиш на цій сцені
перед всіма цими людьми?
(Сміх)
Тікай!
(Сміх)
Тікай зараз же.
Це говорить моє хвилювання.
Навіть, якщо в цьому немає нічого поганого,
я іноді відчуваю цей непереборний жах,
ніби небезпека чигає неподалік.
Бачите, кілька років тому
у мене діагностували тривожний розлад
та депресію —
два захворювання, які часто йдуть поруч.
Був період, про який я нікому не розповідала,
особливо перед великою аудиторією.
Як чорна жінка,
я мала розвинути в собі неймовірне бажання прорватися.
І як більшість людей моєї громади,
я мала хибне уявлення, що депресія - це ознака слабкості,
недолік.
Але я не була слабкою;
я була успішною людиною.
Я здобула ступінь магістра з теорії масової комунікації
і мала низку престижних робіт у індустрії кіно та телебачення.
Я навіть виграла 2 нагороди Еммі за мою тяжку роботу.
Звісно, я була цілком виснажена,
мене не цікавили ті речі, від яких я раніше раділа,
я мало їла,
страждала від безсоння,
відчувала себе ізольованою та змученою.
Та чи це була депресія?
Ні, це не про мене.
Пройшли тижні перед тим, як я це визнала,
але лікар був правим:
це була депресія.
Та я не сказала про мій діагноз.
Мені було занадто соромно.
Я не думала, що у мене є право бути в депресії.
У мене життя повне привілеїв,
любляча сім'я та успішна кар'єра.
І коли я подумала про невимовні жахи,
через які пройшли мої предки у цій країні,
то я воліла б,
щоб мій сором став глибшим.
Я опиралася на їх плечі.
Як я могла осоромити їх?
Я гордо піднімала голову,
змушувала себе усміхатись
та нікому не розповідати.
4 липня 2014
мій світ зруйнувався.
Це був день, коли мені подзвонила мама
і сказала, що мій 22-річний племінник Пол покінчив життя самогубством,
після років боротьби з депресією та тривожністю.
Немає слів, які б описали моє спустошення.
Ми з Полом були дуже близькими,
та я не мала жодної уяви про його біль.
Ми не говорили про труднощі одне одного.
Сором та табу змушували нас мовчати.
Я справляюся з труднощами, дивлячись їм прямо в очі,
тож наступні 2 роки я провела у дослідженнях депресії та тривоги,
і те, що я виявила, було шокуючим.
Всесвітня організація охорони здоров'я повідомляє,
що депресія - це основна причина хвороб та інвалідності
у світі.
Доки основна причина депресії залишається невідомою,
дослідники припускають, що більшість психічних розладів виникають,
принаймні частково,
через хімічний дисбаланс у мозку,
і/або через приховану генетичну схильність.
Ви не можете просто позбутися цього.
Для чорних американців
такі стресові чинники, як расизм та соціоекономічні невідповідності
на 20% збільшують ризик виникнення психічних розладів,
та вони звертаються до психологічних медичних центрів
удвічі рідше, ніж білі американці.
Перша причина - це клеймо,
через яке 63% чорних американців приймають депресію за слабкість.
Кількість суїцидів серед чорних дітей
удвічі збільшилась за останні 20 років.
Але ось і гарні новини:
70-ти відсоткам людей, які страждають від депресії, стає краще,
коли вони проходять терапію, лікування та приймають ліки.
Озброївшись цією інформацією,
я прийняла рішення:
я більше не збираюся мовчати.
Із благословення моєї сім'ї,
я поділюся нашою історією
в надії змусити народ говорити.
Мій друг, Келлі П'єр-Луїс сказала:
"Наша сила нас вбиває."
Вона права.
Ми маємо позбутися всіх затертих, старих розповідей
про сильну чорну жінку
та супермаскулінного чорного чоловіка,
які, попри численні падіння,
просто піднімалися і крокували далі.
Мати почуття - це не ознака слабкості.
Почуття - це ознака нашої людяності.
І коли ми відмовляємося від нашої людяності,
ми стаємо порожніми всередині,
марно шукаючи самозцілення для заповнення порожнечі.
Моїм наркотиком були високі досягнення.
Тепер я відкрито розповім свою історію
і попрошу інших поділитися своєю.
Я сподіваюся, що це зможе
допомогти всім тим, хто страждає наодинці,
дізнатися, що вони не самі,
і що, отримавши допомогу,
вони можуть зцілитися.
Я досі веду боротьбу,
особливо зі своєю тривожністю,
та я здатна із цим впоратися
завдяки щоденній медитації, йозі та відносно правильній дієті.
(Сміх)
Якщо я відчуваю, що все починається знову,
то призначаю сеанс зі своїм терапевтом,
енергійною чорною жінкою, яку звати Дон Армстронг,
з чудовим почуттям гумору
та певною фамільярністю, яка заспокоює мене.
Я завжди шкодую,
що я не змогла допомогти моєму племіннику.
Та я щиро сподіваюся,
що зможу надихнути інших вивченим мною уроком.
Життя прекрасне.
Іноді воно заплутане,
але завжди непередбачуване.
Але все буде гаразд,
якщо у вас є система підтримки, щоб ви змогли все пройти.
Сподіваюсь, якщо ваша ноша стане занадто тяжкою,
ви також попросите допомоги.
Дякую вам.
(Оплески)