Ce faci pe scena aceasta
în fața tuturor acestor oameni?
(Râsete)
Fugi!
(Râsete)
Fugi acum!
Aceasta e vocea anxietății mele vorbind.
Chiar și atunci când totul e în regulă,
am senzația dezastrului iminent,
ca și când pericolul pândește după colț.
Acum câțiva ani,
am fost diagnosticată cu anxietate generalizată
și depresie --
două diagnostice ce merg deseori mână în mână.
Mai demult nu aș fi spus nimănui,
în special nu în fața unui public larg.
Ca femeie de culoare,
a trebuit să dezvolt o reziliență deosebită ca să am succes.
Și ca mulți alții din comunitatea mea,
credeam că depresia e un semn al slăbiciunii,
un defect de caracter.
Dar nu eram slabă;
realizam multe.
Am o diplomă de masterat în studii media
și am avut o serie de slujbe importante în film și televiziune.
Am câștigat până și două premii Emmy pentru munca mea.
Eram cu siguranță extenuată,
nu mă interesau nici lucrurile ce îmi plăceau cândva,
abia mâncam,
aveam insomnii
și mă simțeam izolată și fără vlagă.
Dar deprimată?
Nu, nu eu.
A durat săptămâni până să recunosc,
dar doctorul avea dreptate:
eram deprimată.
Totuși, nu am spus asta nimănui.
Mă simțeam rușinată.
Nu mă simțeam îndreptățită să fiu deprimată.
Aveam o viață privilegiată,
o familie iubitoare și o carieră de succes.
Și când am auzit de ororile de nedescris
prin care strămoșii mei au trecut în țara asta
ca eu să trăiesc mai bine,
rușinea mea a crescut și mai mult.
Stăteam pe umerii lor.
Cum să îi dezamăgesc?
Capul sus,
un zâmbet pe față
și nu voi spune nimănui.
În 4 iulie 2013,
cerul a căzut pe mine.
A fost ziua în care m-a sunat mama mea
să îmi spună că nepotul meu de 22 de ani, Paul, s-a sinucis,
după ani de luptă cu depresia și anxietatea.
Nu pot descrie în cuvinte ce am simțit atunci.
Noi doi eram apropiați,
dar nu știam prin ce trece.
Niciunul din noi nu a vorbit despre dificultățile lui.
Rușinea și stigmatul ne-au redus la tăcere.
Felul meu de a gestiona greutățile este unul direct,
așa că am petrecut următorii doi ani studiind depresia și anxietatea
și ce am aflat m-a șocat.
Organizația Mondială a Sănătății raportează că
depresia este cauza principală a îmbolnăvirii
în lume.
Deși cauzele depresiei nu sunt clare,
studiile sugerează că majoritatea tulburărilor mentale apar,
cel puțin uneori,
datorită unui dezechilibru chimic la nivelul creierului
și/sau unei predispoziții genetice.
Nu poți scăpa pur și simplu.
Pentru americanii de culoare,
factori precum rasismul
și inegalitatea socioeconomică,
le dă o predispoziție cu 20% mai mare de a dezvolta o tulburare mentală
și totuși apelează la ajutor profesional
de două ori mai puțin decât americanii albi.
Un alt factor este stigmatizarea,
63% din americanii de culoare confundând depresia cu slăbiciunea.
Din păcate, rata sinuciderilor în rândul copiilor de culoare
s-a dublat în ultimii 20 de ani.
Acum vin veștile bune:
70% din persoanele depresive se îndreaptă
cu ajutorul terapiei, tratamentului și al medicamentelor.
Înarmată cu informația aceasta,
am luat o decizie:
nu voi mai păstra tăcerea.
Cu acordul familiei mele,
vă voi împărtăși o poveste,
cu speranța de a genera o conversație la nivel național.
O prietenă, Kelly Pierre-Louis, a spus:
„A fi puternici ne ucide”.
Are dreptate.
Trebuie să renunțăm la istorisirile vechi și demodate
ale femeii de culoare puternice
și a bărbatului de culoare super masculin,
care oricând sunt doborâțî,
doar se ridică și merg mai departe.
Să ai sentimente nu e o slăbiciune.
Sentimentele arată că suntem oameni.
Și când ne negăm umanitatea,
ne lasă goi pe dinăuntru,
căutând metode să umplem golul noi înșine.
Drogul meu au fost realizările înalte.
În prezent, îmi împărtășesc povestea deschis,
încurajându-i și pe alții să facă la fel.
Cred că ce e necesar
pentru a-i ajuta pe cei care suferă în tăcere,
este să știe că nu sunt singuri
și că cu ajutor
se pot vindeca.
Eu încă mă lupt,
în special cu anxietatea,
dar o pot gestiona
cu ajutorul meditației zilnice, yoga și o dietă sănătoasă.
(Râsete)
Dacă simt că lucrurile o iau razna,
fac o programare la terapeuta mea,
o femeie de culoare, dinamică, pe nume Dawn Armstrong,
care are un simț al umorului
și o familiaritate care mă consolează.
Voi regreta mereu
că nu i-am fost alături nepotului meu.
Dar sper sincer
că îi pot inspira pe alții cu lecția pe care am învățat-o.
Viața e frumoasă.
Uneori este grea
și niciodată nu e previzibilă.
Dar totul va fi OK
dacă ai sprijinul necesar să depășești momentele grele.
Sper că dacă povara voastră e prea grea,
veți cere o mână de ajutor.
Vă mulțumesc.
(Aplauze)