Mit keresel ezen a színpadon
ennyi ember előtt?
(Nevetés)
Menekülj!
(Nevetés)
Menekülj, most rögtön!
Ezt mondja bennem a félelem hangja.
Még ha nincs is semmi baj,
néha rám tör az érzés, hogy valami szörnyűség fog történni,
mintha közvetlen veszély leselkedne rám.
Tudják, néhány éve
generalizált szorongást diagnosztizáltak nálam,
és depressziót –
a két betegség gyakran jár együtt.
Volt idő, amikor senkinek sem mondtam volna el,
főleg nem nagyobb hallgatóságnak.
Fekete bőrű nőként
rendkívüli akaraterőre volt szükségem az érvényüléshez.
Mint a legtöbb embernek a környezetemben,
nekem is az volt a tévhitem, hogy a depresszió a gyengeség jele,
jellemhiba.
De én nem voltam gyenge;
egyre csak meneteltem előre.
Egyetemi diplomát szereztem média szakon,
és kitűnő állásaim voltak a film- és tévéiparban.
Két Emmy-díjat is nyertem megfeszített munkával.
Persze teljesen kimerültem,
már nem érdekelt, ami korábban örömet szerzett,
alig ettem,
álmatlanságban szenvedtem,
elszigeteltnek és kifacsartnak éreztem magam.
De hogy depressziós lennék?
Nem, én nem.
Két hétig képtelen voltam beismerni,
de az orvosnak igaza volt:
depressziós voltam.
Mégsem beszéltem a diagnózisról senkinek.
Túlságosan szégyelltem magam .
Úgy gondoltam, nincs jogom depressziósnak lenni.
Kiváltságos életem van,
szerető család vesz körül, sikeres vagyok a szakmámban.
És ha az elmondhatatlan borzalmakra gondoltam,
amelyeket felmenőim éltek át ebben az országban,
hogy nekem jobb legyen,
még inkább szégyelltem magam.
Megalapozták a jövőmet.
Hogyan okozhatnék nekik csalódást?
Büszkén felemeltem a fejemet,
mosolyt raktam az arcomra,
és senkinek sem szóltam.
2013. július 4-én
minden egy csapásra összeomlott.
Aznap jött a hívás anyukámtól,
hogy 22 éves unokaöcsém, Paul véget vetett életének,
a depresszióval és szorongással évekig tartó küzdelme után.
Leírhatatlan a fájdalom, amit éreztem, teljesen összetörtem.
Paul és én közel álltunk egymáshoz,
de nem tudtam, hogy ilyen beteg volt.
Egyikünk sem beszélt küzdelmeiről a másiknak.
A szégyen és a megbélyegzés némaságra késztetett minket.
Nos, ha engem csapás ér, szembenézek vele,
így a következő két évet a depresszió és szorongás kutatásával töltöttem,
és döbbenetes, amit megtudtam.
A WHO jelentése szerint
a betegségek és fogyatékosságok kialakulásának fő okozója világszerte
a depresszió.
Bár pontos oka egyelőre nem ismert,
a kutatás eredményei azt sugallják, hogy a legtöbb mentális betegség
legalábbis részben,
az agy kémiai egyensúlyhiánya,
és/vagy genetikai hajlam miatt alakul ki.
Tehát nem tudjuk csak úgy lerázni.
A fekete amerikaiak esetében
a rasszizmus és a társadalmi-gazdasági egyenlőtlenség is stresszforrást jelent,
körükben 20%-kal magasabb a mentális betegségek kialakulásának kockázata,
mégis fele olyan arányban keresik fel a mentálhigiénés szakrendelést,
mint a fehér amerikaiak.
Az egyik ok a megbélyegzés:
a fekete amerikaiak 63%-a összetéveszti a depressziót a gyengeséggel.
Sajnálatos módon, az öngyilkossági arány a fekete bőrű gyerekek körében
duplájára nőtt az elmúlt 20 évben.
Most jön a jó hír:
a depresszióval küzdők 70%-án segít
a terápia, orvosi és gyógyszeres kezelés.
Ezzel az információval felfegyverkezve
döntést hoztam:
többé nem fogok hallgatni.
Családom áldásával
megosztom történetünket,
abban a reményben, hogy a téma társadalmi kérdéssé válik.
Egyik barátnőm, Kelly Pierre-Louis mondta:
"A küzdőerőnk megöl minket."
Igaza van.
Ideje szakítani az elavult, régi berögződésekkel
az erős fekete nőkről
és a szupererős fekete férfiakról,
akik, mindegy hányszor ütik ki őket,
mindig felkelnek és küzdenek tovább.
Az, hogy érzéseink vannak, nem a gyengeség jele.
Azt jelenti, hogy emberek vagyunk.
Ha megtagadjuk emberségünket,
végül kiüresedünk,
és öngyógyító módszereket keresünk, hogy betöltsük az űrt.
A teljesítmény megszállottja voltam.
Ma már őszintén elmesélem, ami velem történt,
és azt kérem, mások is osszák meg történetüket.
Hiszem, hogy ez kell ahhoz,
hogy segítsünk a némán szenvedőknek,
hogy megtudják, nincsenek egyedül,
és hogy tudják,
segítséggel meggyógyulhatnak.
Saját küzdelmem még ma is tart,
különösen a szorongással,
de tudom kezelni
napi meditációval, jógával és aránylag egészséges étrenddel.
(Nevetés)
Ha nagyon összejönnek a problémák,
bejelentkezem a terapeutámhoz,
aki energikus, fekete bőrű nő, Dawn Armstrongnak hívják,
és nagyszerű humora van,
közvetlensége pedig megnyugtat.
Mindig bánni fogom,
hogy nem lehettem támasza az unokaöcsémnek.
De őszintén remélem,
hogy a történetemből levont tanulsággal bátorságot adhatok másoknak.
Az élet szép.
Néha kaotikus
és mindig kiszámíthatatlan.
De minden rendben lesz,
ha egy támogatási rendszer ott áll önök mellett.
Remélem, ha túl nehéz terhet kell cipelniük,
önök is kérnek segítséget .
Köszönöm.
(Taps)