Likt många lärare
på den första skoldagen varje år
ordnar jag en aktivitet för att bryta isen med mina elever.
Jag undervisar vid Lincolns gymnasieskola i Lincoln, Nebraska
som är bland de äldsta och mest mångkulturella gymnasierna
i vår delstat.
Så vitt vi vet
är vi det enda gymnasiet i världen vars maskot är Länkarna.
Som i kedja.
(Skratt)
Dessutom har vi en skulptur framför skolan
av fyra ihopkedjade länkar.
Varje länk har en innebörd.
Våra länkar står för sed, förträfflighet,
sammanhållning och mångfald.
På första skoldagen
talar jag om länkarnas innebörd för mina nya niondeklassare
och ger varje elev en pappersremsa.
På den ber jag dem skriva ner någonting om sig själva.
Det kan vara något de älskar,
eller hoppas på -
något som uttrycker deras identitet.
Sedan går jag runt salen med en häftklammer
och sätter ihop remsorna
till en kedja.
Förvisso hänger vi upp kedjan för prydnadens skull,
men även för att påminna om att vi alla är sammanlänkade.
Vi är alla länkar.
Vad händer när en av länkarna känns svag?
Och när svagheten
tillhör den som håller i häftklammern?
Den som ska foga samman länkarna:
läraren.
Som lärare verkar vi varje dag
för att ge socialt, känslomässigt och akademiskt stöd
till våra elever som kommer till oss med skiftande och svåra bakgrunder.
Som de flesta lärare
har jag elever som var dag går hem
och sätter sig runt köksbordet
medan den ena eller båda föräldrarna tillagar hälsosam och välbalanserad mat.
De tillbringar middagen med att återge historien de läst
på engelsklektionen den dagen
eller beskriva Newtons rörelselagar.
Men jag har även elever som går tillbaka till härbärget
eller HVB-hemmet.
De går till bilen där familjen sover.
De kommer till skolan med trauman,
som jag tar med mig hem varje dag.
Det är den tuffare biten med att vara lärare.
Det är inte betygsättandet, lektionsplaneringen och mötena.
Även om de upptar
mycket tid och energi.
Det påfrestande som lärare är
allt man inte kan påverka
och förändra för barnen när de lämnat klassrummet.
Jag undrar om det alltid har varit så.
Jag tänker tillbaka till min lärarutbildning vid Georgias universitet
där vi i metodkursen lärde oss att
idén om en god skolning har ändrats.
Vi utbildar inte elever
som ska gå ut i en arbetsmarknad
där de får stå uppradade i en fabrik.
Snarare skickar vi ut barnen till en arbetsmarknad
där de behöver kommunicera,
samarbeta och lösa problem.
Det har format ett starkare band mellan lärare och elever,
till mer än enbart förmedlare och mottagare av kunskap.
Att blir föreläst för och sitta tyst i rader fungerar inte längre.
Vi måste kunna skapa relationer med och bland våra elever
för att hjälpa dem känna tillhörighet
i en värld som hänger på det.
Jag minns mitt andra år som lärare.
Jag hade en student, "David".
Jag kommer ihåg känslan av att ha gjort en ypperlig insats det året:
"Jag är ingen nybörjare
och vet vad jag sysslar med."
Det var den sista skoldagen.
Jag önskade David en fin sommar
och såg honom gå längs korridoren.
Jag sa till mig själv att
jag inte ens visste hur hans röst lät.
Då insåg jag att jag inte gjorde rätt.
Därför ändrade jag nästan hela min undervisningsmetod.
Jag skapade många tillfällen för eleverna att tala med mig
och sinsemellan
så att de kunde dela sitt alster och sätta ord på lärandet.
Det var genom de samtalen som jag lärde känna
inte bara deras röster, utan även lidanden.
David gick i min klass igen följande år.
Jag fick reda på att hans far var papperslös
och hade utvisats.
David blev utåtagerande i skolan
då allt han önskade var att familjen skulle vara tillsammans igen.
Jag kände hans smärta på många sätt.
Och jag behövde någon som kunde lyssna
och ge mig stöd
för att kunna hjälpa honom med något jag knappt begrep.
Vi erkänner behovet
hos poliser som sett fruktansvärda brottsplatser
och sjuksköterskor som förlorat patienter.
Men när det gäller lärare
hamnar behovet på efterkälken.
För mig är det högst angeläget
att elever, lärare,
administratörer, pedagoger och all övrig stödpersonal
får tillgång till lämpligt psykologiskt stöd för rimlig kostnad.
När vi ständigt tjänar andra,
mellan 25 till 125 elever per dag,
utsätts våra mentala krafter för konstanta påfrestningar.
Efter ett tag kan våra krafter urlakas
till den grad att vi inte orkar längre.
Det kallas för "sekundärtrauma" och "medkänsletrötthet"
och handlar om att vi tar till oss elevernas trauman varje dag.
Därefter tyngs vi ned av alla bördor.
Buffett-institutet vid Nebraskas universitet
har nyligen upptäckt att de flesta lågstadielärarna – 86% –
har upplevt depressiva symptom veckan tidigare.
De fann att nästan 1 av 10 lärare
uppgett kliniskt signifikanta depressiva symptom.
Min kontakt med lärare och mina egna erfarenheter
säger mig att detta är en utmaning
i alla årskursnivåer.
Vad är det vi saknar?
Hur har vi låtit kedjan brista och hur kan vi lappa ihop den?
I mitt arbete
har jag genomlevt två elevers och en fantastisk lärares självmord.
Han älskade sina elever -
otaliga elever som upplevt hemlöshet
och barn som hamnat i rättssystemet.
När sådant händer
är det kutym att erbjuda samtal "vid behov".
Jag anser det inte vara tillräckligt.
Jag är lyckligt lottad.
Jag arbetar på en underbar skola med enastående ledarskap.
Jag tjänstgör för en stor stadsdel
som bedriver många samarbeten med samhällsorgan
som har tillhandahållit en stadig ökning
av kuratorer, psykologer
och assistenter till våra elever.
De erbjuder även personalen kostnadsfri rådgivning
som del av anställningsvillkoren.
Men många mindre stadsdelar och även vissa av de större
klarar helt enkelt inte av kostnaden utan stöd.
(Suckar)
Varje skola behöver inte bara psykologer och kuratorer,
kompetent personal som kan tillgodose skolans behov
för både elever och lärare,
utan även att denna personal
lägger märke och söker sig till människor i farozonen för trauma
samt stämmer av läget med dem.
Många skolor gör sitt yttersta
för att åtgärda problemen,
till en början genom att erkänna
att vårt arbete är oerhört tufft.
En annan skola i Lincoln, Schoos högstadieskola,
har "Må bra-onsdagar".
De bjuder in yogainstruktörer,
sponsrar promenader i trakten vid lunchtid
och anordnar sociala tillställningar
– allt för att sammanföra människor.
Zacharys grundskola i Zachary, Louisiana
har något de kallar "Mittveckomötet"
dit de inviterar lärare till lunch
för att tala om saker som går bra
och sådant som är jobbigt och svårt.
Dessa skolor skapar utrymme för meningsfulla samtal.
Slutligen tillbringar min vän och kollega Jen Highstreet
fem minuter om dagen
med att skriva en uppmuntrande lapp till en kollega
för att uppmärksamma deras ihärdiga arbete
och omtänksamhet gentemot andra.
Hon vet att fem minuter
kan skapa en positiv effekt
som smittar av sig i hela skolan.
Kedjan i mitt klassrum är mer än en prydnad.
Länkarna hänger ovanför oss
under alla de fyra åren eleverna går på vår skola.
Varje år hälsar
gamla elever på i mitt klassrum, nr 340,
där de fortfarande kan hitta sina länkar.
De minns vad de skrivit i dem
och känner att de hör ihop och är uppbackade.
De har tillförsikt.
Är det inte vad vi alla behöver?
Någon som hör av sig och ser till att vi har det bra.
Som stämmer av läget
och påminner om att vi är en länk.
Ibland behöver vi bara lite hjälp på traven
med att hålla i häftklammern.
Tack.
(Applåder)