Ca mulți alți profesori, în fiecare an, în prima zi de școală,
fac o activitate de inițiere cu elevii mei.
Predau la Liceul Lincoln, din Lincoln, Nebraska,
unul dintre cele mai vechi și mai diverse licee
din statul nostru.
În plus, din câte știm,
e singurul liceu din lume a cărui mascotă sunt niște verigi.
Știți voi, un lanț.
(Râsete)
Din moment ce asta e mascota noastră,
în fața clădirii avem o statuie cu patru verigi conectate ca un lanț.
Fiecare verigă înseamnă ceva.
Ele reprezintă tradiția, excelența, unitatea și diversitatea.
Așadar, în prima zi de școală,
le vorbesc elevilor din clasa a noua despre sensul acestor verigi
și le dau fiecăruia câte o foaie de hârtie.
Apoi le cer să scrie ceva despre ei.
Poate fi ceva ce le place la nebunie,
o speranță,
orice lucru care le descrie identitatea.
Apoi iau un capsator
și capsez toate acele verigi împreună pentru a forma un lanț.
Agățăm lanțul în clasă atât ca decorațiune,
cât și ca să ne amintească că suntem interconectați.
Toți suntem niște verigi.
Dar ce se întâmplă când una dintre verigi slăbește?
Și ce se întâmplă când slăbiciunea
apare la persoana care ține capsatorul?
Cea care trebuie să facă toate conexiunile.
Cadrul didactic.
Ca profesori, în fiecare zi ne străduim
să le oferim sprijin social, emoțional și academic
elevilor noștri, care provin din medii diverse și dificile.
Ca majoritatea dascălilor, am elevi care merg acasă în fiecare zi
și se așază la masa din bucătărie
în timp ce unul sau ambii părinți le pregătesc o masă sănătoasă.
Apoi, la cină, vorbesc despre textul pe care l-au citit
la engleză în ziua aceea
sau explică modul de funcționare a legilor lui Newton.
Însă am și elevi care se duc la adăpostul pentru persoane fără locuință
sau în casele de tip familial.
Se duc în mașina în care doarme familia lor.
Ei vin la școală cu traume,
iar când eu plec acasă, în fiecare zi, le iau cu mine.
Vedeți, asta e partea grea pentru profesori.
Nu e evaluarea, planificarea lecțiilor, ședințele,
deși și aceste lucruri necesită mult timp și energie.
Cu adevărat dificile
sunt lucrurile pe care nu le poți controla pentru copii,
lucrurile pe care nu le poți schimba după ce ies pe ușa clasei.
Mă întreb dacă a fost întotdeauna așa.
Îmi amintesc când eram la facultate la Universitatea din Georgia,
și la cursurile de metodică ni se spunea
că întregul concept de predare s-a schimbat.
Nu mai formăm elevi care vor ajunge muncitori
pentru linia de producție în fabrică.
Ne trimitem copiii într-o lume
în care trebuie să poată să comunice,
să colaboreze și să rezolve probleme.
Iar asta a făcut ca relațiile dintre profesori și elevi
să se transforme în ceva mai puternic
decât oferirea conținutului și primirea cunoștințelor.
Prelegerile și rândurile ordonate de copii nu mai sunt suficiente.
Trebuie să putem crea relații cu elevii și între ei,
ca să-i ajutăm să se simtă conectați într-o lume care depinde de asta.
Îmi amintesc de al doilea an al meu la catedră.
Aveam un elev pe care am să-l numesc David.
Aveam impresia că mă descurcasem destul de bine la predat în anul acela.
„Hei, nu mai sunt în primul an,
știu ce fac!”
În ultima zi de școală,
i-am urat lui David să aibă o vară frumoasă.
L-am urmărit plecând pe hol
și mi-am dat seama că nici nu știam cum suna vocea lui.
Atunci am înțeles că nu procedam corect.
Așa că am schimbat aproape complet felul în care predam.
Am creat oportunități ca elevii să vorbească cu mine și între ei,
să-și împărtășească scrierile și să verbalizeze ceea ce învățau.
Prin intermediul acelor conversații am început să le cunosc nu doar vocile,
ci și durerile.
În anul următor, David a rămas elevul meu
și am aflat că tatăl lui fusese imigrant ilegal
și fusese deportat.
Băiatul a început să se poarte urât la școală
deoarece voia doar ca familia lui să fie împreună din nou.
Din multe puncte de vedere, îi simțeam durerea.
Aveam nevoie de cineva care să mă asculte,
să-mi ofere sprijin,
ca să-l pot ajuta în această situație pe care abia o înțelegeam.
Recunoaștem această nevoie
pentru polițiștii care au fost martorii unei crime violente
sau pentru asistentele care au pierdut un pacient.
Dar când vine vorba de cadrele didactice,
sentimentul de urgență lipsește.
Cred că este esențial ca elevii și profesorii,
administratorii, personalul auxiliar și toți ceilalți angajați din educație
să aibă acces rapid și ușor la asistență pentru sănătate mintală.
Atunci când îi servim permanent pe ceilalți,
văzând deseori între 25 și 125 de elevi pe zi,
pușculițele noastre emoționale se golesc mereu.
De la o vreme, devine atât de epuizant că nu mai suportăm.
I se spune „traumă secundară” sau „epuizare a compasiunii”
și înseamnă că absorbim traumele pe care ni le împărtășesc elevii în fiecare zi.
După un timp, sufletele noastre devin apăsate de această greutate.
Institutul Buffett de la Universitatea din Nebraska
a descoperit recent că majoritatea profesorilor,
86% din cei care lucrează cu copii mici,
au avut simptome depresive în săptămâna precedentă.
Aproximativ unul din zece
au raportat simptome depresive semnificative clinic.
Interacțiunile cu colegii și propriile mele experiențe
mi-au arătat că aceasta este o problemă universală,
în toate ciclurile de învățământ.
Ce pierdem din vedere?
Ce reușește să spargă lanțul și cum îl putem repara?
În cariera mea, m-am confruntat cu suicidul a doi elevi
și a unui profesor extraordinar
care își iubea elevii,
nenumărați elevi care au rămas fără casă
și copii care au intrat sau au ieșit din sistemul judiciar.
Când se întâmplă aceste lucruri,
se obișnuiește să spui „Dacă simți nevoia să vorbești cu cineva, atunci...”
Eu zic că nu e destul.
Sunt foarte norocoasă.
Lucrez într-o școală extraordinară, cu lideri grozavi.
Fac parte dintr-un district mare,
cu multe parteneriate sănătoase cu agențiile sociale.
Ele ne-au oferit constant tot mai mulți consilieri și terapeuți școlari
sau personal de asistență pentru elevii noștri.
În plus, cadrele didactice beneficiază de consiliere gratuită
conform contractului de angajare.
Însă multe districte mici și chiar unele mari
pur și simplu nu se descurcă fără ajutor.
(Oftat)
Fiecare școală are nevoie de personal de asistență socială și emoțională,
angajați specializați, care pot gestiona nevoile întregului colectiv,
nu doar ale elevilor, nu doar ale profesorilor, ci ambele.
Avem nevoie ca acești specialiști
să-i caute cu tot dinadinsul pe cei mai apropiați de traumă
și să țină legătura cu ei.
Multe școli fac tot ce pot ca să umple golurile,
recunoscând, pentru început, că munca noastră e extrem de grea.
Altă școală din Lincoln, Școala Gimnazială Schoo,
are așa-numita „Miercurea sănătoasă”.
Invită profesori de yoga din comunitate,
sponsorizează plimbări prin cartier în pauza de prânz
și organizează evenimente sociale menite să aducă oamenii la un loc.
Școala primară Zachary, din Zachary, Louisiana,
are un eveniment numit „Întâlnirea de la mijlocul săptămânii”,
în care profesorii iau prânzul împreună
și vorbesc despre lucrurile care merg bine
și despre cele care le apasă sufletele.
Aceste școli fac loc pentru discuții care contează.
În final, prietena și colega mea Jen Highstreet
stă în fiecare zi cinci minute
ca să scrie un bilet de încurajare câte unui coleg,
spunându-i că vede cât muncește și cât suflet pune în relația cu ceilalți.
Știe că acele cinci minute
pot avea un efect puternic și de neprețuit în cadrul întregii școli.
Lanțurile din clasa mea nu sunt doar decorațiuni.
Ele atârnă deasupra capetelor noastre
pe parcursul celor patru ani pe care elevii îi petrec cu noi.
În fiecare an, elevii din ultimul an vin în clasa mea, în sala 340,
și încă mai știu unde se află veriga lor.
Își amintesc ce au scris pe ea.
Se simt conectați și sprijiniți.
Și au speranță.
Nu de asta avem nevoie cu toții?
De cineva care să ne vorbească și să vadă dacă suntem bine.
Care să țină legătura cu noi
și să ne amintească că toți suntem niște verigi.
Din când în când, cu toții avem nevoie de puțin ajutor
ca să ținem capsatorul.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)