Sok tanárhoz hasonlóan
minden évben az első tanítási napon
tartok egy ismerkedős játékot a diákjaimnak.
Nebraskában, Lincolnban tanítok, a Lincoln High School középiskolában,
és mi vagyunk az egyik legrégebbi
és legsokszínűbb iskola az államunkban.
Egyúttal, tudomásunk szerint,
mi vagyunk az egyetlen középiskola a világon, amelynek kabalája a láncszem –
a lánc szeme.
(Nevetés)
Mivel ez a kabalánk,
az épületünk előtt van egy szobor,
egy lánc, amely négy összekapcsolt láncszemet ábrázol.
Mindegyik jelent valamit.
A hagyományt, a kiválóságot,
az egységet és a sokféleséget jelképezik.
Az első napon
megtanítom az új 9. osztályosaimnak a láncszemek jelentését,
és mindenkinek adok egy papírlapot.
Megkérem őket, hogy írjanak a papírlapra valamit magukról.
Valamit, amit szeretnek,
amiben reménykednek –
bármit, ami elmond valamit a személyiségükről.
Aztán végigmegyek a teremben egy tűzőgéppel,
és összetűzöm a lapokat,
hogy egy láncot alkossanak.
Fellógatjuk ezt a láncot a termünkben, nem pusztán dekorációként,
hanem emlékeztetőül is, hogy mind kapcsolódunk egymáshoz.
Mindannyian láncszemek vagyunk.
Mi történik akkor, ha az egyik láncszem gyengének érzi magát?
És mi történik, ha ez a személy az,
aki a kezében tartja a tűzőgépet?
Akinek össze kell fűznie a kapcsolatokat.
A tanár.
Tanárként mindennap
szociális, érzelmi és a tananyaghoz kapcsolódó támogatást adunk
a hozzánk járó különböző, köztük nehéz hátterű diákoknak.
Mint a legtöbb tanárnak,
vannak diákjaim, akik mindennap hazamennek,
és ott ülnek a konyhaasztalnál,
amíg egyik vagy mindkét szülőjük elkészíti az egészséges, változatos ételt.
Vacsora közben elmesélik,
milyen történetet olvastak aznap a kilencedikes angolórán,
vagy elmagyarázzák Newton mozgástörvényeit.
De vannak olyan diákjaim is, akik hajléktalanszállóba
vagy gyermekotthonba mennek,
és olyanok, akik egy autóhoz mennek, ahol a szülei épp meghúzzák magukat.
Ezek a gyerekek zaklatott lelkiállapotban jönnek iskolába,
és amikor hazamegyek, mindennap magammal viszem a traumájukat.
Tudják, ez a tanári hivatás legnehezebb része.
Nem az osztályzás, nem az óraterv, nem az értekezletek.
Persze ezek is sok időt és energiát vesznek el tőlünk,
de a munkánk legnyomasztóbb része az,
amikor nem tehetünk semmit a gyerekekért,
amikor nem tudunk segíteni rajtuk, ha kilépnek az osztályterem ajtaján.
Azon tűnődöm, mindig így volt-e.
Visszagondolok a tanulmányaimra a Georgiai Egyetemen,
ahol azt tanultuk módszertani órákon,
hogy a jó oktatás koncepciója megváltozott.
Nem olyan tanulókat fejlesztünk,
akik munkába állva
futószalag mellett dolgoznak.
Gyerekeinket inkább olyan munkahelyek várják,
ahol képesnek kell lenniük kommunikálni,
együttműködni, problémákat megoldani.
Ez átalakította a tanár-diák kapcsolatot,
amely ma már nem szorítkozik
a tudásanyag átadására és átvételére.
Az előadó jellegű tanítás és a csendben lapítás ideje lejárt.
Képesnek kell lennünk, hogy kapcsolatokat építsünk a diákokkal és a diákok körében,
hogy elősegítsük az egymáshoz való kapcsolódást
az ettől függő világban.
Felidézem tanári pályám második évét.
Volt egy diákom – nevezzük Davidnek.
Emlékszem, úgy éreztem, nagyszerű tanári munkát végeztem
abban az évben:
"Hékás, nem vagyok én már pályakezdő,
tudom, mit csinálok."
Utolsó nap volt az iskolában,
jó nyarat kívántam Davidnek.
Néztem, ahogy végigsétál a folyosón,
és belegondoltam:
nem is tudom, milyen a hangja.
Akkor jöttem rá, hogy nem jól végzem a munkám.
Szinte mindent megváltoztattam a tanításomban.
Beépítettem sok lehetőséget,
hogy a diákok beszélgetni tudjanak velem és egymással,
elmondhassák, amiről írtak, és szavakba önthessék, amit megtanultak.
A beszélgetések során nemcsak a hangjukat ismertem meg,
hanem a fájdalmukat is.
A következő évben is tanítottam Davidet,
és megtudtam, hogy az apjának nincsenek papírjai,
és kiutasították.
David elkezdett indulatosan viselkedni,
mert feszült benne az akarat, hogy a családja újra együtt legyen.
Sok szempontból átéreztem a fájdalmát.
Szükségem volt rá, hogy valaki meghallgasson,
hogy valaki támogasson engem,
hogy aztán én is támogatni tudjam Davidet ebben az ügyben, amit nem is értettem.
Jogosnak tartjuk ezt az igényt rendőrök esetében,
akik megrázó bűnügyi helyszínt láttak,
vagy ápolónők esetében, akik elvesztettek egy beteget.
De ha pedagógusokról van szó,
már kevésbé ismerjük el.
Fontosnak tartom,
hogy a diákok és tanárok,
adminisztratív és kisegítő dolgozók, a teljes támogató személyzet
megfelelő és elérhető mentális ellátást kapjon.
Amikor folyamatosan szolgálunk másokat,
gyakran naponta 25-125 gyereket,
érzelmi tartalékaink szintje folyamatosan csökken.
Egy idő után olyannyira lemerülnek,
hogy többet már nem tudunk elviselni.
Másodlagos traumának vagy együttérzési kifáradásnak nevezik ezt a jelenséget,
hogy átéljük a traumákat, amelyeket a diákok megosztanak velünk,
majd egy idő után
a lelkünk összeroskad e traumák súlya alatt.
A Nebraskai Egyetemen működő Buffett Institute
nemrég megállapította,
hogy a kisgyermekkori nevelés intézményeiben dolgozó pedagógusok 86%-a
tapasztalt depresszív tüneteket a felmérés előtti héten.
Azt is megállapították, hogy tízből körülbelül egy
klinikailag szignifikáns depressziós tüneteket tapasztalt.
A kollégáimmal való beszélgetéseim és saját tapasztalataim alapján
úgy érzem, általános,
minden évfolyam tanárait érintő problémáról van szó.
Mit nem veszünk észre?
Hol hibázunk, hogy elszakad a lánc, és hogyan javíthatjuk meg?
Pályám során
keresztülmentem két diák
és egy nagyszerű,
a diákjait szerető tanár öngyilkosságán;
számtalan diákom megtapasztalta a hajléktalanságot;
és voltak, akik beléptek a büntetőjogi rendszerbe vagy kiléptek onnan.
Ilyen esetekben ez a szokásos felhívás:
"Ha szeretne valakivel beszélni erről, akkor..."
De szerintem ez nem elég.
Én nagyon szerencsés vagyok.
Egy csodálatos iskolában dolgozom, melynek kiváló a vezetése.
Nagy körzet tartozik hozzám,
melyben kitűnően működnek a kapcsolatok az intézményekkel.
Növekvő számban biztosítanak
pedagógiai tanácsadókat, terapeutákat,
támogatást nyújtó szakértőket a diákok segítése céljából.
Az alkalmazottak ingyenes tanácsadást is igénybe vehetnek
a juttatási program részeként.
De a kisebb körzetek és néhány nagyobb is
segítség nélkül nem tudja ezeket megfizetni.
(Sóhajtás)
Nemcsak hogy minden iskolának szüksége van szociális és érzelmi támogatói hálózatra,
képzett szakemberekre, akik kiszolgálják az intézményben felmerülő igényeket –
nemcsak a tanárokét vagy a diákokét, hanem mindkettőét,
de a képzett szakembereknek az is feladata,
hogy felkutassák a nehézségekkel küzdő személyeket,
és felvegyék velük a kapcsolatot.
Sok iskola megteszi, amit lehet,
hogy orvosolja a hiányosságokat.
Első lépésként elismeri,
hogy a munkánk kifejezetten nehéz.
Egy másik lincolni iskolának, a Schoo Middle Schoolnak
van egy programja, a "Szerdánként wellness".
Jógaoktatókat hívnak meg,
sétákra adnak lehetőséget a környéken ebédszünetben,
társasági rendezvényeket szerveznek;
mindez azt célozza, hogy az emberek közelebb kerüljenek egymáshoz.
Zachary városban, Louisianában a Zachary Elementary School
"Hétközbeni találkozó"-t tart,
ahol a tanárok együtt ebédelnek,
megbeszélik a jó dolgokat,
és a lelkükre nehezedő gondokat.
Ezek az iskolák teret adnak fontos beszélgetéseknek.
Végezetül még egy példa: barátnőm és kolléganőm, Jen Highstreet
minden nap rászán öt percet,
hogy motiváló üzenetet írjon egy-egy munkatársának,
amelyben tudatja vele, hogy látja, milyen nehéz munkát végez,
és hogy osztozik mások gondjaiban.
Tudja, hogy ez az öt perc
felbecsülhetetlen és erőteljes hatással lehet
az egész iskolára.
Az osztálytermünkben függő lánc több, mint dekoráció.
A láncszemek ott függnek a fejünk felett
végig a négy év alatt, amíg a diákok odajárnak.
Minden évben előfordul,
hogy korábban végzett diákok visszajönnek az osztálytermembe, a 340-esbe,
és meg tudják mutatni, hol függ az ő láncszemük.
Emlékeznek, hogy mit írtak rá.
Érzik a kapcsolódást, a támogatást.
És van reményük.
Hát nem erre van szükségünk?
Hogy valaki törődjön azzal, hogy minden rendben van-e velünk.
Hogy felénk nézzen,
és emlékeztessen rá, hogy láncszemek vagyunk.
Néha elég egy apró segítség is
a láncszemek összefűzéséhez.
Köszönöm.
(Taps)