Me kõik käime arsti juures.
Usaldame oma arsti selles,
et analüüsid, mis määratakse ja ravimid, mis välja kirjutatakse
on vajalikud ja tõendatud toimega.
Et on tõendatud, et nendest on abi.
Tegelikkuses aga ei pruugi see alati nii olla.
Mis oleks, kui ütleksin,
et meditsiinis viimase sajandi jooksul tehtud avastused
põhinevad vaid poolte inimeste andmetel?
Ma olen kiirabiarst.
Olen õppinud tegelema erakorraliste haigetega.
See on ju elupäästmine, väga lahe töö!
Ette tuleb ka palju nohuseid ninasid ja äralöödud varbaid,
aga hoolimata sellest, kes EMOsse satub,
teeme talle ikka samad analüüsid,
määrame samad ravimid,
mõtlemata pikemalt sellele, mis soost meie patsient on.
Ja miks peakski?
Meile pole õpetatud, et naiste ja meeste vahel oleks mingeid erinevusi.
Värske riiklik audit näitas, et et 80% ravimite puhul,
mis on kasutusest tagasi kutsutud,
on põhjuseks olnud kõrvaltoimete ilmnemine just naistel.
Mõtleme veidi selle üle.
Miks avastatakse, et ravim tekitab naistel kõrvaltoimeid alles siis
kui see on juba müügile lastud?
Kas teadsite, et võtab aastaid
enne kui ravim jõuab ideest
katsetusteni laborites,
seejärel loomakatseteni,
siis kliiniliste uuringuteni inimeste peal,
ja lõpuks tuleb saada heakskiit ravimiameti poolt,
enne kui arstid saavad hakata rohtu välja kirjutama.
Rääkimata nendest miljonitest ja miljarditest dollaritest,
mis see kõik maksma läheb.
Aga miks avastatakse ravimi soovimatud kõrvalähud
poolte inimeste jaoks alles siis,
kui kogu see kadalipp on läbitud?
Mis toimub?
Tuleb välja, et need rakud, millega ravimid testitakse,
on meeste rakud,
ja loomad, keda kasutatakse loomakatsetustel, on isased.
Ja kliinilised uuringud on reeglina läbiviidud vaid meeste peal.
Kuidas on võimalik, et meditsiinilised uuringud põhinevad vaid meestel?
Vaatame meedias suurt kajastust leidnud juhtumit
mis oli seotud unerohuga Ambien.
Ambien tuli müügile enam kui 20 aasta eest.
Selle aja jooksul on seda kirjutatud välja miljoneid kordi,
peamiselt just naistele, sest naistel on sagedamini unehäireid kui meestel.
Aga viimasel aastal on USA toidu- ja ravimiamet
soovitanud vähendada ravimi annust poole võrra
ainult naiste puhul.
Alles nüüd saadi aru,
et naised omastavad seda ravimit
aeglasemalt kui mehed,
mistõttu hommikul üles ärgates
on neil organismis rohkem aktiivset toimainet.
Siis istuvad nad uimastena rooli
ja on risk sattuda avariisse.
Kiirabiarstina hakkan paratamatult mõtlema,
kui paljud mu patsientidest,
keda olen aastate jooksul ravinud,
sattusid autoavariisse,
mis oleks võinud olemata olla,
kui oleks tehtud vastavad uuringud 20 aastat tagasi,
mil see ravim esimest korda müügile tuli.
Mida kõike veel tuleks analüüsida soo põhjal?
Mis on veel kahe silma vahele jäänud?
II maailmasõda tõi kaasa suured muutused,
sealhulgas vajaduse kaitsta inimesi selle eest,
et neid ei kasutataks kliinilistes uuringutes
ilma nende teadliku nõusolekuta.
Kehtestati vajalikud reeglid,
osalt ka seetõttu, et kaitsa viljakas eas naisi selle eest,
et nendega ei tehtaks mingeid kliinilisi katsetusi.
Kardeti, et uuringute ajal võib lootega midagi juhtuda.
Kes siis vastutab?
Teadlaste jaoks oli see tollal ka omamoodi kergendus,
sest olgem ausad,
meeste kehad on enam-vähem ühesugused.
Nende hormoonitase ei kõigu pidevalt,
mis segaks ühetaoliste selgete tulemusteni jõudmist,
mida saab siis, kui testida ainult mehi.
Nii oli lihtsam ja ka odavam.
Rääkimata, et tol ajal üldiselt eeldati,
et mehe ja naise organism on igas mõttes täpselt samasugused,
välja arvatud suguelundid ja hormoonid.
Niisiis otsustati,
et kliinilisi uuringuid viiakse läbi meeste peal,
ja tulemusi kohaldatakse seejärel ka naistele.
Mida see tõi kaasa naiste tervise vaatenurgast?
Naiste tervist hakati vaatama vaid reproduktsiooni aspektist:
rinnad, munasarjad, emakas, rasedus.
Seda nimetatakse bikiinimeditsiiniks.
Selline mõtteviis valitses kuni 80ndateni
mil nii meditsiiniringkondades
kui tervishoiupoliitika kujundajate seas
hakati aru saama, et naisi kliinilistest uuringutest kõrvale jättes
tehakse neile tegelikult karuteene.
Naise organismi eripäradest ei teatud praktiliselt midagi
kui see ei puudutanud otseselt reproduktiivorganeid.
Sellest ajast alates on ilmnenud
tohutul hulgal tõendeid selle kohta,
et mehed ja naised on kõikvõimalikes aspektides väga erinevad.
Meedikute seas on selline ütlus,
et lapsed ei ole lihtsalt väikesed täiskasvanud.
Seda öeldakse, et tuletada meelde,
et lapsel on täiskasvanuga võrreldes hoopis teistsugune füsioloogia.
Tänu sellele sai alguse pediaatria valdkond.
Kaasajal teeme lastega uuringuid selleks, et neid paremini aidata.
Olen veendunud, et sama võib öelda naiste kohta.
Naised ei ole nagu mehed, ainult et rindade ja aukudega.
Naistel on oma eripärane anatoomia ja füsioloogia,
mis väärib sama põhjalikku uurimist.
Võtame näiteks kardiovaskulaarse süsteemi.
Selles meditsiini valdkonnas on tehtud kõige enam selleks, et mõista,
miks naiste ja meeste infarktid paistavad olevat nii erinevad.
Südameinfark on kõige sagedasem surma põhjustaja nii meestel kui naistel,
kuid esimesel aastal peale infrakti sureb naisi rohkem kui mehi.
Mehed kurdavad rõhuva valu üle rindkeres,
justkui elevant istuks neil rinnal.
Sellist valu peetakse tüüpiliseks.
Naistel on ka valu rindkeres.
Aga naised pigem kurdavad, et midagi juskui oleks valesti,
et nad ei saa piisavalt õhku hingata,
et nad on viimasel ajal nii väsinud.
Millegipärast peetakse seda ebatüüpiliseks,
kuigi, nagu ütlesin, on pooled rahvastikust ju naised.
Millised on aga uurimistulemused, mis selgitavad neid erinevusi?
Kui me vaadata anatoomiat,
siis on südant ümbritsevad veresooned naistel väiksemad kui meestel,
ja haigestumine mõjutab naiste ja meeste veresooni erinevalt.
Samas on test, millega hinnatakse infarkti tekkimise riski
algselt väljatöötatud, testitud ja täiendatud meeste peal
ja seega ei toimi naistel sama täpselt.
Kui nüüd vaadata ravimeid -
tüüpilised ravimeid, mida kasutatakse, näiteks aspiriini,
siis aspiriini antakse tervetele meestele, et ennetada infarkti.
Aga kas teadsite, et tervele naisele
võib aspiriin hoopis kahjulik olla?
Siit näeme vaid ainult
jäämäe veepealset osa.
Erakorralise meditsiini puhul on alati kiire.
Kui paljudes meditsiinivaldkondades, kus on küsimus elus ja surmas,
näiteks vähk ja insult,
on meeste ja naiste vahel erinevusi, mida saaks patsiendi kasuks pöörata?
Või miks mõnedel tuleb nohu kergemini kui teistel,
või miks valuvaigistid, mida anname äralöödud varba puhul,
mõnele mõjuvad ja teisele mitte?
Meditsiini Instituut on öelnud, et igal rakul on sugu.
Mida see tähendab?
Bioloogiline sugu on DNA.
Sotsiaalne sugu tähistab rolli ühiskonnas.
Ja need ei pruugi alati kokkulangeda,
nagu näiteks transseksuaalide puhul.
Aga on tähtis mõista, et alates eostamise hetkest,
sisaldab iga meie keharakk -
nahk, juuksed, süda, kopsud -
meie unikaalset DNAd,
ja see DNA sisaldab kromosoome,
mis määravad ära selle, kas meist saab isane või emane, mees või naine.
Vanasti arvati,
et need sugu määravad kromosoomid siin pildil -
XY meestel ja XX naistel -
määravad vaid selle, kas inimene sünnib munasarjade või munanditega,
ja nendest organiste poolt toodetud suguhormoonid
tingivad soolised erinevused.
Nüüd aga teame, et see teooria oli vale -
või vähemalt puudulik.
Õnneks on teadlased nagu dr Page Whiteheadi Instituudist,
kes uurib Y kromosoomi,
ja dr Yang California Ülikoolist,
leidnud tõendeid selle kohta, et sugu määravad kromosoomid,
mis on igas meie keharakus,
on aktiivsed kogu eluea vältel
ja nendest võivad olla tingitud erinevused ravimitele reageerimisel
või naiste ja meeste erinevused
vastuvõtlikkuses erinevatele haigustele.
See uus teadmine on pöördelise tähtsusega.
Edasine tõendamine on teadlaste töö,
aga arstide ülesanne on hakata neid avastusi rakendama ravivõtetesse
patsientide ravis juba täna.
Kohe ja praegu.
Et seda ellu viia käivitasime üleriikliku initsiatiivi,
mis kannab nime Sex and Gender Women's Health Collaborative.
Kogume kokku teaduslikud uurimused,
et neid saaks kasutada arstide väljaõppes ja patsientide ravis
Korraldame arstiteaduse õppejõudude kaasamist sellesse teemasse.
See on suur ettevõtmine.
See tähendab suurt muutust selles,
kuidas arstiteadust on seni õpetatud.
Kuid mul on neisse usku.
Ma tean, et nad oskavad näha kasu,
mida annab sooliste erinevuste arvestamine
arstiteaduse õppekavades.
Selle eesmärk on anda tulevastele tervishoiutöötatele õige väljaõpe.
Kohalikul tasandil olen uue õppesuuna kaasasutaja
siinse Browni Ülikooli erakorralise meditsiini osakonnas,
õppesuuna nimi on "Soolised erinevused erakorralises meditsiinis".
Uurime erinevusi meeste ja naiste vahel
erakorralise meditsiini sekkumist nõudvates situatsioonides,
nagu näiteks infarkt, insult, sepsis ja narkootikumide kuritarvitamine.
Oleme veendunud, et vastav haridus on võtmetähtsusega.
Selleks oleme pannud kokku 360-kraadise väljaõppemudeli.
Oleme koostanud programmid arstidele, õdedele,
üliõpilastele ja ka patsientidele.
Sest sellega ei saa tegeleda ainult tervishoiujuhid.
Meil kõigil tuleb aidata kaasa, et asjad muutuksid.
Aga pean hoiatama, et see pole kerge.
Kui aus olla, on see väga keeruline.
Sisuliselt tuleb muuta senist arusaama meditsiinist,
tervisest ja teadusest.
See muudab meie suhet kogu tervishoiusüsteemiga.
Aga tagasiteed siin ei ole.
Praeguseks võime juba kindlalt väita,
et seni ei tehtud asju päris õigesti.
Martin Luther King on öelnud,
et muutused ei teki iseenesest,
vaid sünnivad läbi sihikindla võitluse.
Esimeseks sammuks muutuse teel on teadvustamine.
Asi pole lihtsalt naiste paremas ravis.
Eesmärk on tagada kõigile talle sobiv individuaalne ravi.
Läbi teadlikkuse saab meditsiini muuta
meeste ja naiste vajadusi arvestavaks.
Tahan, et edaspidi küsiksite oma arstidelt
kas see ravi, mis teile määratakse, ikka arvestab teie sooga.
Nad ei oska ehk vastata -
veel.
Aga teema on lauale toodud ja koos on võimalik targemaks saada.
Ärge unustage, et minu ja mu ametikaaslaste jaoks,
on teie sugu oluline.
Aitäh.
(Aplaus)