Îmi amintesc foarte clar
prima oară când am avut oportunitatea să urmăresc un discurs TED.
Asta a fost chiar la începutul Internetului.
Și cred că, după aceea, Internetul a devenit important pentru mine.
Spuneam așa:
„Dacă cineva a inventat asta
pentru a transmite un lucru atât de frumos precum sunt discursurile TED,
cred că Internetul e complet justificat.”
Am avut dreptate.
Pe atunci, am fost de asemenea intrigat de cele trei cuvinte care defineau TED.
Și anume: tehnologie, divertisment și design.
Dacă ați observat, prezentarea mea are un „m”, pe care mi-am permis să-l adaug:
„TEDm?”
„M” vine de la muzică.
Cred că muzica e la fel de importantă ca orice altceva din viața noastră.
Dacă nu și mai importantă.
Cred că toți cei care se ocupă cu muzica
ar trebui să continue să facă asta toată viața lor.
Viața mea din ultimii 50 de ani a fost axată pe predare, învățare, interpretare.
Experiența mea se reflectă în discursul meu de azi.
Deci, nu prezint o teorie, nici o ipoteză, ci ceva ce am experimentat zi de zi.
Așadar, în viziunea mea, muzica este ceva ce împărtășim.
Muzica este frumosul pe care-l împărtășim.
Prin îmbogățirea noastră grație muzicii, îi îmbogățim și pe ceilalți.
Pot spune că, în calitate de interpret, mă simt îmbogățit când cânt.
De asemenea, ca membru al unei audiențe, mă simt îmbogățit când ascult.
Mă tem că această creativitate interactivă
e ceva ce s-a diminuat de-a lungul ultimilor 20 de ani.
Planul meu de astăzi este să explorăm muzica, să vorbim despre ea
prin prisma acestor trei termeni, trei dimensiuni, trei cuvinte:
tehnologie, divertisment și design.
Evident, tehnologia este probabil unul dintre cei mai importanți factori
care au schimbat muzica în ultimii 50 de ani.
Fără îndoială, putem spune că
numărul oamenilor care au astăzi acces la muzică,
orice fel de muzică îți poți imagina,
este mai mare decât a fost vreodată în trecut.
Influența tehnologiei asupra răspândirii muzicii e incredibilă.
Unul din motivele pentru care nu ne putem decide unde să mergem, ce să facem,
este că tehnologia se schimbă mai repede decât putem noi să o asimilăm.
Viziunea mea asupra tehnologiei se trage din felul în care vă văd pe voi.
Mulți dintre voi, cei de aici,
de îndată ce veți părăsi această încăpere, vă veți pune căștile în urechi
și veți asculta singuri muzică.
Ce se întâmplă de fapt este că îți oferă un sunet frumos,
dar sunetul acela este aici, în interiorul capului tău.
Nu se propagă nici la un metru în jurul tău, e doar în capul tău.
E ca un cocon care te izolează de restul lumii.
Tehnologia ne permite să facem asta.
Pe de altă parte, grație tehnologiei,
putem aduna la un loc 5-6 mii de oameni și să-i facem părtași la același concert.
Ultima dată când am participat la un astfel de eveniment,
am urmărit întregul spectacol, pe un ecran de mărimea unei case,
iar cântăreții adevărați erau de mărimea unei păpuși în depărtare.
Mă întrebam:
„Care are fi fost diferența dacă aș fi urmărit de pe computerul de acasă,
în loc să mă aflu aici cu câteva mii de prieteni apropiați?”
Cred cu tărie că pierdem din vedere un aspect.
De ce plătim atâția bani pentru un loc în primul rând?
Nu pentru sunetul mai bun, ci pentru că vrei să te simți în miezul acțiunii.
Asta purtăm în ADN-ul nostru, în genele noastre.
Ne tragem dintr-o tradiție în care muzica era parte din ritual,
iar cu toții făceam parte din trib; cu toții avem nevoie să simțim ritmul.
Cu toții avem nevoie să simțim muzica, corect?
(Bătăi din picior și din palme.)
(Râsete.) (Bătăi din picior și din palme.)
(Audiența bate din palme)
Vedeți? Suntem cu toții împreună, așa-i?
Nu v-am cerut nimic. Ați știut ce să faceți, nu?
Asta face muzica.
Deci, ceea ce pierdem prin unele aspecte ale tehnologiei
constă în această nemijlocire care e indispensabilă.
Nu ne împlinim nevoia de a lua parte la actul muzical.
Suntem pasivi.
Doar stăm jos, bucurându-ne de moment de la distanță,
sau chiar izolându-ne de restul lumii.
În consecință, experimentăm muzica individual, nu ca parte dintr-un grup.
Așadar,
ideea e că trebuie să fim implicați, nu distrați.
Că tot veni vorba, hai să ne concentrăm asupra altei dimensiuni: divertismentul.
Da, muzica trebuie și poate fi considerată o sursă de distracție.
Dar nu numai o simplă distracție.
Muzica e mult mai mult decât atât.
Paleta de expresii pe care le putem reda prin muzică
cuprinde cu mult mai mult decât purul divertisment.
Când mă gândesc la „divertisment”,
primul meu gând e muzică foarte discretă, ușor de ascultat,
oarecum fără importanță, undeva pe fundal,
știți voi, poate când urci cu liftul. Asta e divertisment.
Nu consider muzica o sursă de distracție.
Te vreau implicat în timp ce cânt.
Fie că e o melodie amuzantă, care te face să te legeni și să sari,
fie că te face să plângi, vreau ca tu să fii implicat, nu distrat.
Distracția nu e rea, dar, totuși, vreau mai mult de la tine.
Din păcate, muzica, de-a lungul ultimilor 50 de ani,
a restrâns marea multitudine de sentimente și emoții
la foarte puține acorduri și termeni muzicali,
pe care-i repetăm iar și iar, de mai bine de 50 de ani încoace.
Nu-i putem învinui doar pe muzicieni pentru asta.
Care e celălalt cuvânt care-ți vine în minte când spui „divertisment”?
Industrie, corect?
La un moment dat, ajungem să privim muzica mai mult ca pe un bun comercializabil,
decât ca pe un bun înzestrat cu valoare artistică.
Așadar, la un moment dat,
când începem să ne gândim că muzica ar trebui comercializată,
desigur că scopul nostru este să vindem cât se poate de mult.
Pentru că asta e singura cale spre profit, corect?
Deci, ce poți vinde ușor?
Poți vinde ceva ce nu necesită foarte mult timp să fie absorbit.
Voi folosi un exemplu foarte simplu.
Poate nu foarte relevant.
Imaginează-ți că ți-e foame.
Cineva îți aduce o felie de pizza
sau ai un sortiment proaspăt, minunat, direct de la piață,
de legume sănătoase și hrănitoare și tot ce îți trebuie.
Într-o jumătate de oră, după ce ai gătit, poți lua loc să mănânci.
Ce se va întâmpla? Știm cu toții.
Alegi felia de pizza pentru că ți-e foame.
Îți vei satisface nevoia repede.
Iată ce face industria muzicală cu noi, cu muzica:
ne oferă o satisfacție rapidă,
nu trebuie să ne gândim la ea, nu trebuie să o analizăm.
Doar o ascultăm și suntem fericiți, satisfăcuți.
Știți ce impact are asupra dietei voastre să mâncați pizza în fiecare zi.
Știm că nu e benefic pentru noi, dar continuăm să facem asta,
din cauza magiei marketingului, și a tot ceea ce ține de industrie.
Ceea ce vreau să spun este că într-adevăr industria e bună.
Da, muzica pe care o ascultăm e distractivă.
Dar hai să nu vedem în muzică doar o distracție, doar un bun comercializabil.
Pare-se că aproape evaluăm muzica după criterii non-muzicale.
Spunem: „Cât putem vinde din asta?”
În loc de: „Cât de bună e asta?”
Această dualitate, acest fel prin care muzica e văzută ca două lucruri diferite,
mă duce cu gândul la design.
Pe bune, când m-am gândit la cele trei cuvinte,
„design”, oare de ce nu „artă”?
Ar ieși un acronim tare drăguț.
„TEA Talk”, corect?
Ne relaxăm, bem ceai, vorbim... Spre deosebire de „TED Talk”.
Din păcate e „design”. Mă rog, nu din păcate.
Deci, ce e designul?
Care e diferența între artă și design?
Designul servește două scopuri.
Trebuie să fie estetic și de asemenea funcțional.
Pare-se că tot ceea ce discutăm despre multitasking se aplică și artei.
Trebuie să satisfacă două lucruri.
Văd mulți studenți aici, așa că vă pun o întrebare.
Câți dintre voi ați fost implicați în proiecte muzicale în liceu?
În regulă, foarte bine, asta e o școală bună.
Câți v-ați implicat cu gândul că asta vă va ajuta să intrați la facultate?
Nu fiți timizi! Nu vă vede nimeni. Doar eu vă văd, în regulă?
Câți dintre voi v-ați spus:
„A cânta în orchestră va fi un plus la dosarul pentru înscrierea la facultate”?
Nimeni? În regulă.
Studenții mei spun:
„Ar trebui să fac muzică pentru că asta mă va ajuta să intru la facultate.
Asta arată interesul meu pentru mai multe domenii, etc.”
Sunt sătul de ideea de a considera muzica un lucru de care ai nevoie
pentru a deveni un bun student la matematică.
Cercetările arată că studiul muzicii, implicarea în muzică,
contribuie la dezvoltarea emoțională și intelectuală a copilului.
Știm asta de când lumea, însă acum e dovedit științific.
De câte ori citești un roman cu gândul că acesta va fi de folos cercetării tale?
Poate că te va ajuta, dar nu acesta e motivul pentru care citești romanul.
Dacă studiezi fizica, o studiezi pentru că vrei să fii un bun atlet?
Nu!
Studiezi fizica pentru că asta e ceea ce studiezi
și pentru foloasele pe care le poți trage din asta.
Hai să privim muzica așa cum e.
Studiază muzica de dragul muzicii, pentru frumos, pentru estetică,
pentru a înțelege cum funcționează cu alți oameni,
cum e să creezi muzică cu alții și tot tacâmul.
Haideți să nu studiem muzica din alte motive.
Tendința pe care am remarcat-o, și pe care sper că am împărtășit-o cu voi,
e că tot timpul suntem decuplați și mai puțin implicați în muzică.
Vedem în muzică un lucru foarte simplu, ceva ce e amuzant și distractiv.
Nu încercăm să pătrundem în adâncul muzicii.
Astfel, muzica e redusă la un set foarte simplu de reguli,
în ciuda frumuseții ei potențiale.
După cum vedem, din cauza industriei,
diversitatea nu e atât de prezentă pe cât ne-am dori în muzică.
Provin dintr-o țară unde, în 80 de mile, puteam auzi șapte sau opt limbi diferite.
Și, de asemenea, să aud muzica a șapte sau opt culturi diferite.
Când am ajuns în S.U.A., nu era la radio nimic altceva în afară de muzica pop.
Nu puteam auzi franceza și nici altceva în afară de engleză.
Și asta mi-a lipsit mult.
Ce ne rămâne de făcut acum?
Care sunt pașii spre a face din muzică un element important în viața noastră?
În primul rând, cu experiența mea de interpret, de profesor,
cred că primul pas e să implicăm cât mai multe persoane în muzică.
E foarte ușor să te implici în muzică la orice vârstă.
Viitori și actuali părinți,
puteți începe prin a vă duce copiii la ore de muzică încă de la trei luni.
Apoi, vine experiența claselor primare, când pot începe să cânte, să caute lecții.
Mai târziu vine vârsta facultății, probabil cea mai dificilă etapă
deoarece se întâmplă atât de multe lucruri în viața ta
încât e greu să găsești timp să te implici și în muzică.
Ei bine, încearcă! Știu că e greu, dar încearcă.
Pe de altă parte, dacă ești muzician profesionist,
ar trebui efectiv să ieși și să cauți audiența.
Nu aștepta ca ei să vină la tine.
Du-te în oraș, la școli, în biblioteci.
Așa ne clădim publicul de mâine.
Și, ca educatori, trebuie să dezvoltăm abilități,
ca oamenii să poată evalua muzica singuri.
Nu să aștepte ca industria să impună calitatea și ce fel de muzică să asculte.
În final, ar trebui să încercăm să ne deschidem ochii și urechile
să ascultăm cât mai multe genuri de muzică, din cât mai multe culturi.
Intenția mea nu e să-mi plâng de milă, dar nu am încotro, trebuie să fac asta.
Mi-ar plăcea să vă dau două provocări:
Unu: dacă nu ești implicat în muzică, implică-te!
Asta te va face o persoană mai fericită, fără îndoială.
Dacă ești implicat în muzică, implică-i și pe alții.
Împărtășește experiența ta, vorbește despre beneficiile și frumusețea muzicii.
În cele din urmă, peste patru ore veți merge toți afară
și vă veți pune căștile în urechi, ori veți porni radioul în mașină, în fine.
Provocarea mea este următoarea:
înainte să porniți muzica, să vă întrebați:
„Am destul curaj să încerc ceva diferit, să ascult un alt fel de muzică?”
Vă mulțumesc!
(Aplauze.)