Când aveam șapte ani și sora mea, doar cinci,
ne jucam în partea de sus a unui pat suprapus.
Pe atunci eram cu doi ani mai mare decât ea,
adică sunt și acum mai mare cu doi ani,
(Râsete)
dar atunci însemna că trebuia să facă tot ce făceam eu,
iar eu voiam să mă joc de-a războiul.
Deci eram pe patul nostru suspendat,
iar pe o parte a patului îmi pusesem toți soldățeii și armamentul.
Pe partea cealaltă, erau toți poneii surorii mele,
pregătiți pentru un atac al cavaleriei.
Sunt două variante a ceea ce s-a întâmplat în acea după-amiază,
dar pentru că sora mea nu e aici,
am să vă spun povestea adevărată.
(Râsete)
Și anume că sora mea e cam împiedicată,
și cumva, fără să fie ajutată sau împinsă de fratele mai mare,
brusc, Amy a dispărut de pe patul de sus
și a aterizat cu o bușitură pe podea.
Am privit temător peste marginea patului
să văd ce se întâmplase cu sora mea căzută
și am văzut că aterizase dureros pe palme și genunchi,
în patru labe pe podea.
Mi-a fost teamă, căci părinții îmi dăduseră sarcina
să mă asigur că eu și sora mea
ne jucăm frumos și cât mai liniștiți.
Având în vedere că îi rupsesem accidental mâna lui Amy
doar cu o săptămână mai înainte...
(Râsete)
...împingând-o eroic din fața
unui glonț tras de un lunetist imaginar,
(Râsete)
pentru care nici acum nu mi-a mulțumit,
am încercat din răsputeri.
(Râsete)
Nici ea nu l-a văzut venind.
Încercam din răsputeri să fiu cât mai cuminte.
Am văzut chipul surorii mele,
acel val de durere, suferință și surprindere
amenințând să erupă din gura ei și să-i trezească pe părinți
din somnul lung de iarnă în care se aflau.
Am făcut singurul lucru
la care mintea mea disperată de șapte ani s-a putut gândi ca să evite tragedia.
Dacă aveți copii, ați văzut asta de sute de ori.
Am spus: „Amy, stai! Nu plânge!
Ai văzut cum ai aterizat?
Niciun om nu aterizează așa în patru labe.
(Râsete)
Amy, cred că asta înseamnă că ești un unicorn."
(Râsete)
Trișam căci sora mea își dorea cel mai mult
să nu fie Amy, sora rănită de cinci ani,
ci Amy, unicornul special.
Desigur, această opțiune nu se ivise în creierul ei până atunci.
Vă imaginați ce conflict se ivise în biata mea soră manipulată,
căci micuțul ei creier încerca să dedice resurse
ca să simtă durerea, suferința și surpriza pe care le trăise
sau să se gândească la nou-descoperita identitate de unicorn.
(Râsete)
Și cea de-a doua a câștigat.
În loc să plângă și să nu se mai joace,
să-i trezească pe părinți,
cu toate consecințele negative pe care le-aș fi suportat,
i-a răsărit un zâmbet
și s-a urcat înapoi în pat cu grația unui pui de unicorn.
(Râsete)
Cu un picior rupt.
Ce am descoperit
la această fragedă vârstă de cinci sau șapte ani,
habar nu aveam pe atunci.
Era ceva ce va deveni avangarda revoluției științifice
ce s-a petrecut după două decenii a felul cum privim creierul uman.
Descoperisem psihologia pozitivă,
motivul pentru care mă aflu azi aici
și motivul pentru care mă trezesc în fiecare zi.
Când am început să vorbesc despre aceste cercetări
în afara mediului academic,
primul lucru pe care mi-au spus să nu-l fac
e să începi discursul cu un grafic.
Vreau să încep discursul cu un grafic.
Graficul pare plictisitor,
dar e motivul pentru care mă trezesc dimineața.
Acest grafic nu înseamnă nimic; sunt date false.
Ceea ce am descoperit...
(Râsete)
Dacă le-aș fi obținut studiindu-vă pe voi, aș fi fost încântat,
pentru că e clar că apare un tipar,
iar asta înseamnă că voi fi publicat,
și asta contează cu adevărat.
(Râsete)
Faptul că e un punct ciudat deasupra curbei
înseamnă că e un ciudat în încăpere.
Știu cine ești, te-am văzut mai devreme.
(Râsete)
Nu-i nicio problemă.
După cum știți cu toții, pot șterge acel punct.
(Râsete)
Căci sigur e o eroare de măsurătoare.
Știm că e o eroare de măsurătoare,
căci îmi dă datele peste cap.
(Râsete)
Unul dintre primele lucruri pe care le predăm
la cursurile de economie, statistică, afaceri și psihologie
e cum eliminăm ciudații într-un mod valabil statistic.
Cum eliminăm valorile diferite
ca să găsim linia cea mai potrivită?
Ceea ce e minunat dacă vrei să afli
câte pastile Advil ia în medie o persoană, adică două.
Dar, dacă sunt interesat de potențialul vostru,
de fericire sau productivitate,
energie sau creativitate,
creăm cultul mediei prin știință.
Dacă pun întrebarea:
„Cât de repede poate învăța un copil să citească?”
oamenii de știință pot schimba întrebarea la:
„Cât de repede poate un copil mediu să învețe să citească?"
și adaptăm clasa spre medie.
Dacă ești sub media acelei curbe,
psihologii sunt încântați,
căci înseamnă că ai depresie sau altă boală
sau, să sperăm, pe amândouă.
(Râsete)
Sperăm să fie ambele căci modelul nostru de afaceri
e să pleci de la noi cu zece probleme
chiar dacă ai venit la noi doar cu una.
ca să revii iar și iar.
Ne întoarcem la copilărie dacă e necesar,
dar, până la urmă, vrem să te facem din nou normal.
Dar normalitatea nu înseamnă media.
Ceea ce eu și psihologia pozitivă propunem
e că dacă studiem ceea ce e aproape de medie,
vom rămâne aproape de medie.
Și în loc să ștergem valorile diferite,
ar trebui să intervenim într-o astfel de populație
și să spunem "De ce?"
De ce unii dintre voi sunt așa mult deasupra curbei
în materie de capacitate intelectuală, atletică, muzicală,
creativitate, energie,
rezistență în fața schimbării, simțul umorului?
Orice ar fi, în loc să vă șterg, vreau să vă studiez.
Deoarece poate putem strânge informații,
nu doar despre cum să aducem oamenii spre medie,
ci cum putem ridica întreaga medie
în școlile și companiile din toată lumea.
Acest grafic e important pentru mine
deoarece când mă uit la știri majoritatea informațiilor
nu sunt pozitive, ci negative.
Majoritatea sunt despre crime, corupție, boli, dezastre naturale.
Și, foarte repede, creierul meu începe să creadă
că asta e proporția dintre negativ și pozitiv în lume.
Creează ceea ce numim sindromul facultății de medicină.
Dacă știți persoane care au fost la Medicină
în primul an de pregătire medicală,
citind o listă cu toate simptomele și bolile ce pot apărea,
îți dai brusc seama că le ai pe toate.
(Râsete)
Am un cumnat pe nume Bobo - e cu totul altă poveste.
(Râsete)
Bobo s-a căsătorit cu Amy-unicornul.
Bobo m-a sunat
de la Facultatea de Medicină din Yale
și a spus: "Shawn, am lepră."
(Râsete)
Care, chiar și la Yale, e extraordinar de rară.
Dar nu aveam idee cum să-l consolez pe bietul Bobo,
căci tocmai intrase de o săptămână la menopauză.
(Râsete)
Ceea ce descoperim nu e neapărat realitatea care ne conturează,
ci lentila prin care creierul vede lumea ce conturează realitatea.
Dacă putem schimba lentila, nu schimbăm doar starea de bine,
putem în același timp schimba orice rezultat educațional sau de afaceri.
Când am intrat la Harvard a fost o provocare.
Nu mă așteptam să intru, iar familia mea nu avea bani.
Am primit o bursă militară după două săptămâni.
Brusc, ceva ce nu era nici măcar o posibilitate a devenit realitate.
Când am mers acolo, credeam că și ceilalți o văd ca pe un privilegiu,
că sunt bucuroși să se afle acolo.
Chiar dacă toți sunt mai deștepți decât tine,
te bucuri doar că ești acolo.
Dar am descoperit că,
deși unii simt asta,
când am terminat după patru ani
și am petrecut următorii opt ani dormind în căminele studenților -
Harvard-ul m-a obligat, nu sunt acel tip de bărbat.
(Râsete)
Consiliam studenții pe parcursul celor patru ani grei.
Cât am predat și din cercetări am descoperit
că acești studenți, indiferent de cât sunt de fericiți
de succesul lor inițial de după admitere,
după două săptămâni creierul lor nu se concentra pe privilegiul de a fi acolo,
nici pe filozofia sau fizicul lor.
Creierul se concentra pe concurență, volum de muncă,
a greutăților, stresului.
Prima dată acolo, am intrat în sala de mese a bobocilor,
iar prietenii mei din Waco, Texas, unde am crescut eu,
știu că unii dintre voi ați auzit de el.
Când veneau în vizită, se uitau în jur
și spuneau:
„Această sală de mese seamănă cu cea de la Hogwarts,din filmul Harry Potter”
Aici e Hogwarts din „Harry Potter” și acesta e Harvard.
Și spuneau: "Shawn, de ce îți irosești timpul studiind fericirea la Harvard?
Serios, de ce ar putea fi nefericit un student la Harvard?"
În această întrebare e cheia înțelegerii științei fericirii.
Căci întrebarea presupune
că lumea noastră exterioară determină nivelul de fericire,
când, în realitate, dacă știu totul despre lumea externă
pot prezice doar 10% din nivelul de fericire pe termen lung.
90% din fericirea pe termen lung
nu e determinată de lumea exterioară,
ci de felul în care creierul procesează lumea.
Și dacă îl schimbăm,
dacă schimbăm formula pentru fericire şi succes,
putem schimba felul în care putem influența realitatea.
Am descoperit că doar 25% din succesul la locul de muncă
e determinate de I.Q.
75% din succes de la serviciu
e influențat de nivelul de optimism, susținere socială
și abilitatea de a vedea stresul ca o provocare, nu o amenințare.
Vorbeam cu probabil cel mai prestigios internat din New England
și au spus: „Știm deja asta.
Așa că anual le predăm elevilor săptămânal despre starea de bine.
Și suntem foarte entuziasmați.
Luni seara expertul mondial le vorbește despre depresia la adolescenți.
Marți despre violență și despre bullying.
Miercuri tulburări de alimentație.
Joi consumul de droguri.
Și vineri seara alegem între sex neprotejat și fericire.”
(Râsete)
Am spus: „Așa sunt serile de vineri pentru toată lumea.”
(Râsete)
(Aplauze)
Mă bucur că v-a plăcut, dar lor nu le-a plăcut deloc.
Liniște la telefon.
Apoi am spus: „Ar fi o plăcere să vorbesc la școala voastră,
dar asta e o săptămână despre starea de rău.
Ați accentuat toate lucrurile negative,
dar nu ați vorbit despre cele pozitive."
Lipsa bolii nu e sănătate.
Iată cum ajungem la sănătate:
Trebuie să inversăm formula pentru fericire și succes.
În ultimii trei ani, am călătorit în 45 de țări diferite,
colaborând cu școli și companii
în mijlocul unui declin economic.
Am descoperit că majoritatea companiilor și școlilor
au această formulă a succesului:
Dacă muncesc mai mult, voi avea mai mult succes.
Și dacă am mai mult succes, voi fi mai fericit.
Pe asta se bazează stilul de a crește copiii, de management,
modul în care ne motivăm comportamentul.
Problema e că nu are bază științifică, din două motive.
Primul, de fiecare dată când creierul are un succes,
doar ridici ștacheta referitoare la aspectul succesului.
Note bune, apoi note și mai bune.
Ai intrat la o școală bună, apoi una și mai bună,
slujbă bună, mai bună,
îndeplinești planul, ridici ștacheta.
Dacă fericirea e dincolo de succes, creierul tău nu va ajunge nicicând acolo.
Ceea ce am făcut ca societate e să împingem fericirea
dincolo de orizontul cognitiv.
Asta e pentru că credem că trebuie să avem succes
și atunci vom fi fericiți.
Dar creierul nostru funcționează invers.
Dacă îi poți crește cuiva nivelul optimismului,
creierul lor trăiește ceea ce am numit avantajul fericirii,
înseamnă că evoluează mult mai bine
decât când e pesimist, neutru sau stresat.
Inteligența, creativitatea și nivelul de energie cresc.
De fapt, am descoperit că orice abilitate
ocupațională se îmbunătățește.
Optimist, creierul e cu 31% mai eficient
decât cel pesimist, neutru sau stresat.
Ești cu 37% mai bun la vânzări.
Doctorii sunt cu 19% mai rapizi și mai preciși în diagnosticare,
fiind optimist, față de pesimist, neutru sau stresat.
Ceea ce înseamnă că putem inversa formula.
Dacă putem găsi o cale de a deveni optimiști,
apoi creierele noastre vor funcționa cu mai mult succes
căci putem munci mai repede, mai mult și mai inteligent.
Pentru a face asta, trebuie să inversăm formula,
pentru a vedea de ce sunt în stare creierele noastre.
Dopamina pe care o secretăm când suntem optimiștii, are două funcții.
Nu vă face doar mai fericiți,
activează toate centrele de învățare din creier,
permițându-vă să vă raportați diferit la lume.
Am descoperit că există modalități de a vă antrena creierul
pentru a putea deveni optimist.
În doar două minute, timp de 21 de zile la rând,
vă puteți reconfigura creierul,
creierul devenind cu adevărat
mai optimist și cu mai mult succes.
Am făcut aceste lucruri în studii
la fiecare companie la care am lucrat,
punându-i să scrie trei lucruri noi pentru care sunt recunoscători,
timp de 21 de zile la rând.
La final, creierul începe să rețină un model
de a explora lumea nu pentru ce e negativ, ci pentru ce e pozitiv mai întâi.
Un jurnal despre o experiență pozitivă din ultima zi
îi permite creierului să o retrăiască.
Sportul îți învață creierul că comportamentul tău contează.
Am aflat că meditația permite creierului
să treacă de ADHD-ul cultural pe care l-am creat
încercând să facem multitasking,
permițând-i creierului să se concentreze asupra unei sarcinii.
În sfârșit, faptele bune la întâmplare.
Îi punem pe oameni, când își deschid e-mail,
să scrie un mesaj pozitiv,
lăudând sau mulțumind cuiva din rețeaua lor socială.
Făcând aceste activități,
antrenând creierul așa cum ne antrenăm corpurile,
am descoperit că putem inversa formula fericirii și a succesului
şi, făcând acest lucru, nu doar creăm unde de pozitivitate,
creăm o adevărată revoluție.
Mulțumesc mult!
(Aplauze)