„Koliko tableta protiv bolova uzimate?“
Ovo rutinsko pitanje mi je promenilo život.
To je bilo jula 2015,
oko dva meseca nakon što sam skoro izgubio stopalo
u teškoj motociklističkoj nesreći.
Bio sam u ordinaciji ortopedskog hirurga
na još jednom kontrolnom pregledu.
Pogledao sam suprugu, Sadiju
pa smo počeli da računamo.
„Oko 115 miligrama oksikodona,“ rekao sam.
„Možda više.“
Nisam se uznemirio, s obzirom da sam na to pitanje odgovorio doktorima
već puno puta do tada,
ipak sada je bilo drugačije.
Moj doktor se uozbiljio,
pogledao me i rekao:
„Travise, to je mnogo opijata.
Trebao bi da razmisliš o skidanju sa lekova.“
Za dva meseca povećanja doza,
to je bio prvi put da je iko izrazio zabrinutost.
U stvari, to je bio prvi pravi razgovor koji sam vodio
po pitanju moje terapije opijatima.
Nisam dobio nikakva upozorenja,
savetovanja,
plan...
samo mnogo, mnogo recepata.
Ono što se sledeće dogodilo je zaista obeležilo moje celo iskustvo ove povrede.
Dobio sam, ono što sada znam da se zove, previše agresivan režim smanjenja doze,
prema kojem sam podelio moje lekove na četiri doze,
izbacujući po jednu svake nedelje tokom mesec dana.
Posledica toga bila je pojava apstinencijalnog sindroma.
Ili drugim rečima,
pakao.
Rane faze krize su po mnogo čemu ličile na teži oblik gripa.
Bilo mi je muka,
izgubio sam apetit,
sve me je bolelo,
bol je bio pojačan u mom povređenom stopalu;
razvio sam poremećaj spavanja usled opšteg osećaja nemira.
Tada sam mislio
da je to prilično grozno.
To je zato što nisam znao šta sledi.
Početkom druge nedelje,
moj život se pogoršao.
Simptomi su se pojačali,
moj unutrašnji termostat bio je u totalnom neredu.
Skoro stalno sam se preterano znojio,
a opet, ukoliko bih izašao na vrelo avgustovsko sunce,
pogledao bih i video da sam se ceo naježio.
Nemirnost zbog koje nisam mogao da spavam prve nedelje
sada se pretvorila u ono što je ličilo na apstinencijalnu krizu.
Užasna nervoza koja je izazivala trzaje,
učinila je spavanje nemogućim.
Međutim, ono što je najviše uznemiravalo verovatno je bilo plakanje.
Osetio bih kako mi suze naviru
naizgled bez ikakvog razloga
ili upozorenja.
Tada se to činilo kao neurološka disfunkcija,
nešto slično trncima.
Sadija je postala zabrinuta, te je pozvala ordinirajućeg lekara
koji je veoma uslužno savetovao dosta tečnosti za mučninu.
Kada ga je pritisnula i rekla: „Znate, njemu je zaista izuzetno loše,“
doktor je odgovorio: „Ukoliko je baš tako loše
neka još neko vreme bude na prethodnoj dozi.“
„I šta onda?“, pitao sam se.
„Pokušajte ponovo kasnije“, odgovorio je.
Nije bilo šanse da se vratim na prethodnu dozu
jer i dalje nisam znao šta da radim po pitanju krize.
Odlučili smo da nastavimo i ukinuli još jednu dozu.
Početkom treće nedelje,
moj svet postao je veoma mračan.
Prestao sam da jedem
i jedva da sam spavao
zahvaljujući nervozi koja bi me drmala celu noć.
Ali najgora -
najgora je bila depresija.
Suze koje su se ranije činile kao greška u sistemu
sada su imale smisla.
Tokom dana bih osećao stezanje u grudima,
nakon kojeg znate da slede suze,
koje ne bih mogao da zaustavim,
a sa kojima su se pojavile depresija i očajanje.
Počinjao sam da verujem da se nikada neću oporaviti
ni od nesreće, ni od skidanja sa lekova.
Sadija je ponovo pozvala lekara
koji je sada predložio da pozovemo lekare koji su prepisali lekove
tokom poslednjeg boravka u bolnici.
To je zvučalo kao dobra ideja,
stoga smo to istog trena i uradili,
nakon čega smo bili šokirani kada niko nije hteo da priča sa nama.
Osoba koja se javila nam je rekla
da tim lekara koji je zadužen za kontrolisanje bola obezbeđuje terapiju,
ali da, iako prepisuju opijate kako bi smanjili bol,
ne nadgledaju smanjenje terapije ili skidanje sa iste.
Besni, ponovo smo pozvali doktora i molili ga da uradi bilo šta -
bilo šta što bi mi moglo pomoći -
ali se umesto toga izvinio
govoreći kako ne može ništa da uradi.
„Vidite”, kazao nam je,
„moj prvobitan savet je očigledno bio pogrešan,
stoga je moja preporuka da se Travis vrati na početnu dozu
dok ne nađe nekoga stručnijeg da ga skine sa njih.”
Naravno da sam hteo da ponovo uzimam lekove.
Bio sam u agoniji.
Međutim, verovao sam da ukoliko ponovo počnem da uzimam lekove
da ih se nikada neću rešiti,
stoga smo se spremili,
te sam ukinuo i poslednju dozu.
Moj mozak je iskusio život bez prepisanih opijata
prvi put u poslednjih nekoliko meseci.
Mislio sam da ću da umrem.
Verovao sam da ću umreti -
(Plač)
Izvinjavam se.
(Plač)
Jer ukoliko me tog trenutka ne bi ubili simptomi,
ubio bih se sam.
Znam da to zvuči dramatično,
jer i meni, koji stojim ovde godinama kasnije,
živ i zdrav -
čak i meni to zvuči dramatično.
Međutim, duboko u sebi sam verovao u to,
zato što sam izgubio nadu
da ću ikada ponovo biti normalan.
Nesanica je postala nepodnošljiva
i nakon dva dana bez praktično imalo sna,
proveo sam celu noć u podrumu na podu našeg kupatila.
Čas sam hladio grozničavu glavu
o keramičke pločice,
čas sam silno pokušavao da povratim iako danima nisam ništa jeo.
Kada me je Sadija pronašla kasno u noć,
bila je užasnuta
i ponovo smo bili na vezi.
Zvali smo sve.
Zvali smo hirurge, specijaliste i lekare opšte prakse -
koga god smo mogli da nađemo na internetu,
i nijedan od njih mi nije mogao pomoći.
Onih par sa kojima smo uspeli da razgovaramo
su savetovali da se vratim redovnoj terapiji.
Nezavisna klinika za smanjenje bolova rekla je da oni propisuju lekove
ali da ne nadgledaju smanjivanje doza ili skidanje sa istih.
Kada se u mom glasu moglo jasno čuti koliko sam depresivan,
kao što se može čuti i sada,
osoba sa druge strane je duboko udahnula i rekla:
„Gospodine Rider, zvuči kao da vam treba rehabilitacioni
ili metadonski centar.”
Nisam imao bolje rešenje, stoga sam prihvatio njen savet.
Prekinuo sam i počeo da zovem te centre,
ali mi nije trebalo mnogo
da shvatim da su mnoge od tih ustanova
opremljene za borbu protiv dugotrajnih zloupotreba supstanci.
U slučaju opijata,
to najčešće ne uključuje skidanje pacijenata sa lekova,
nego ih prebacuju na bezbednije, dugotrajnije opijate:
metadon ili buprenorfin kao terapiju prevencije kriza.
Plus, gde god sam zvao, postojala je poduža lista čekanja.
Prosto nisam bio tip pacijenta za kakvog su bili obučeni.
Nakon što sam ostao bez rehabilitacione ustanove,
konačno sam priznao poraz.
Bio sam slomljen i isceđen
i više nisam mogao da podnesem.
Stoga sam rekao Sadiji da ću ponovo početi sa terapijom.
Počeo bih sa najmanjom mogućom dozom
i uzimao bih tek toliko koliko mi je trebalo
da izbegnem najgore simptome apstinencije.
Te noći mi je pomogla da se popnem na sprat
te sam prvi put nakon dugo vremena spavao u krevetu.
Uzeo sam malu narandžastu bočicu sa lekovima,
stavio je na noćni ormarić...
i više je nisam dotakao.
Zaspao sam,
prespavao celu noć,
a kada sam se probudio,
najgori simptomi su se drastično smanjili.
Preživeo sam.
(Aplauz)
Hvala, to je bila i moja reakcija.
(Smeh)
Stoga -
Izvinjavam se, treba mi malo da se priberem.
Smatram da je ova priča bitna.
Ne zato što mislim da sam poseban.
Ova priča je bitna upravo zato što nisam poseban;
zato što se meni nije dogodilo ništa jedinstveno.
Moja zavisnost od opijata je bila potpuno predvidiva
s obzirom na količinu koja je prepisana
i na vreme trajanja koje sam uzimao.
Zavisnost je prirodan odgovor mozga na opijatsko okruženje
stoga je potpuno razumljivo da pomišljate na to od samog početka.
Bio mi je potreban dobro osmišljen plan skidanja sa lekova pod nadzorom lekara.
Međutim, naš zdravstveni sistem još uvek nije odlučio
ko je odgovoran za pacijente poput mene.
Jedni su me videli kao komplikovanog pacijenta
kojem je trebala posebna nega,
u vidu lekova protiv bolova.
Drugi su smatrali da je njihov posao da smanje bol,
a kada nisam mogao da se skinem sa lekova,
videli su me kao problem lečenja zavisnosti.
Međutim lečenje zavisnosti je previše usmereno
i fokusirano na one koji pate od dugotrajne zavisnosti.
Ukratko, propisan mi je lek koji je zahtevao dugoročno nadgledanje,
a onda mi taj nadzor nije pružen,
niti je bilo jasno čiji je to posao bio.
Ovo je recept za katastrofu,
a svaka ovakva katastrofa je interesantna i vredna pričanja -
verovatno vredna TED govora -
ali neuspešno skidanje sa opijata je značajan problem
trenutno u Americi,
jer se nalazimo u središtu epidemije
u kojoj je 2015. godine 33 000 ljudi umrlo usled predoziranja.
Skoro polovina ovih smrti je uključivala propisane opijate.
Tačnije, zdravstvena zajednica je počela da reaguje na ove uzbune,
ali njihov odgovor uglavnom podrazumeva propisivanje manje količine lekova -
što će naravno biti od značaja.
Na primer, imamo dokaze koji ukazuju da
američki lekari često propisuju lekove
čak i kada to nije neophodno,
barem što se tiče opijata.
A ukoliko zaista jesu potrebni,
često se propisuju mnogo više nego što treba.
Ova razmatranja pomažu da se objasni zašto Amerika,
uprkos tome što obuhvata samo pet posto svetske populacije,
koristi skoro 70 procenata ukupne potrošnje opijata.
Međutim, ako se fokusiramo samo na stopu propisanih lekova
rizikujemo da predvidimo dve ključne stvari.
Prva je da opijati jesu
i da će nastaviti da budu značajan deo terapije protiv bolova.
Kao neko ko je patio od jakog i dugotrajnog bola,
mogu da vam garantujem da ovi lekovi čine život podnošljivim.
A kao drugo:
možemo da se borimo protiv epidemije dok razumno propisujemo opijate
ljudima koji ih stvarno trebaju,
tako što ćemo zahtevati od doktora pažljivo rukovođenje propisanim lekovima.
Na primer,
hajde da se vratimo na režim smanjivanja koji mi je preporučen.
Da li je razumno očekivati
da ijedan lekar koji propisuje opijate zna da su oni previše agresivni?
Nakon što sam objavio svoju priču u naučnom časopisu,
neko iz centra za kontrolu bolesti mi je poslao vodič za skidanje sa opijata.
U pitanju je dokument od 4 strane,
od kojih većinu predstavljaju slike.
U njima uče lekare kako da smanje dozu opijata u lakšim slučajevima
i jedna od njihovih preporuka
je da nikada ne smanjujete više od 10 procenata od ukupne doze nedeljno.
Da mi je moj doktor dao taj raspored,
moje skidanje bi trajalo mesecima, umesto nekoliko nedelja.
Siguran sam ne bi bilo lako.
Verovatno bi bilo prilično neugodno,
ali možda ne bi bio pakao.
To se čini kao informacija
koju bi neko ko propisuje ove lekove trebalo da ima.
Na kraju,
moram da kažem da pravilno kontrolisanje propisanih opijata
neće samo po sebi rešiti problem.
Epidemija u Americi je mnogo veća od toga,
ali kada lekovi postanu odgovorni za desetine hiljada smrti godišnje,
nema opravdanja za neodgovorno korišćenje tih lekova.
Pomaganje ovakvim pacijentima da se skinu sa lekova
koji su im propisani
možda nije celokupno rešenje naše epidemije,
ali bi definitivno pomoglo napretku.
Hvala.
(Aplauz)