בהודו, יש לנו משפחות עצומות.
אני מתערבת שהרבה מכם שמעו על זה.
מה שאומר שיש הרבה ארועים משפחתיים.
אז כילדה, הורי היו גוררים אותי לארועים המשפחתיים האלה.
אבל הדבר היחיד שתמיד ציפיתי לו
היה לשחק עם האחיינים שלי.
ותמיד היה דוד אחד
שהיה שם,
תמיד מוכן, קופץ איתנו,
משחק איתנו,
נותן לנו הילדים ממש להנות.
האיש הזה היה ממש מצליח,
הוא היה בטוח וחזק,
אבל אז ראיתי את האדם המלבב הזה מתדרדר בריאותית.
הוא אובחן עם פרקינסון.
פרקינסון היא מחלה שגורמת התדרדרות של מערכת העצבים,
מה שאומר שהאדם הזה שהיה עצמאי
פתאום מוצא מטלות כמו שתיית קפה, בגלל רעידות, הרבה יותר קשות.
דודי התחיל להתשמש בהליכון כדי ללכת,
וכדי לפנות,
הוא ממש היה צריך לקחת צעד אחד כל פעם, ככה,
וזה לקח המון זמן.
אז האיש הזה, שהיה מרכז תשומת הלב
בכל מפגש משפחתי,
פתאום התחבא מאחורי אנשים.
הוא התחבא מהמבטים המרחמים בעיניי האנשים.
והוא לא היחיד בעולם.
כל שנה, 60,000 אנשים מאובחנים עם פרקינסון,
והמספר הזה רק עולה.
כמעצבים, אנחנו חולמים שהעיצובים שלנו יפתרו את הבעיות המורכבות האלו,
פתרון אחד שיפתור את הכל,
אבל זה לא תמיד צריך להיות כך.
אתם יכולים גם להתמקד בבעיות פשוטות
וליצור פתרונות קטנים עבורן ולבסוף ליצור השפעה גדולה.
אז הכוונה שלי פה היתה לא לרפא פרקינסון,
אלא לעשות את המטלות היום יומיות שלהם להרבה יותר פשוטות,
ואז ליצור שינוי.
ובכן, הדבר הראשון בו התמקדתי היה רעידות, נכון?
דודי סיפר לי שהוא הפסיק לשתות קפה או תה בציבור
רק מבושה,
אז, ובכן, תכננתי כוס שלא נשפכת.
היא עובדת רק על הצורה שלה.
העקומה מעל מחזירה את הנוזל חזרה פנימה כל פעם שיש להם רעד,
וזה שומר על הנוזל בפנים יחסית לכוס רגילה.
אבל המפתח פה הוא שזה לא מתוייג ככוס לחולי פרקינסון.
זה נראה כמו כוס שתתאים לכם, לי, לכל אדם מסורבל,
וזה עושה אותה הרבה יותר מנחמת להם להשתמש, להתמזג,
אז, ובכן, בעיה אחת נפתרה,
עוד הרבה לפתור.
כל הזמן הזה, ראיינתי אותו,
חקרתי אותו,
ואז הבנתי שקיבלתי מידע מאוד שטחי,
או רק תשובות לשאלות שלי.
אבל באמת הייתי צריכה לחפור עמוק יותר כדי לקבל פרספקטיבה חדשה.
אז חשבתי, ובכן, אני אתבונן בו בחיי היום יום,
בעודו אוכל, בעודו צופה בטלוויזיה.
ואז, כשבאמת הסתכלתי עליו הולך לשולחן האוכל שלו,
זה היכה בי, האיש הזה שמוצא את זה כל כך קשה ללכת על אדמה ישרה,
איך הוא מטפס במדרגות?
בגלל שבהודו אין לנו מעקה יפה שלוקח אתכם במעלה המדרגות
כמו זה שבמדינות מפותחות.
אנשים למעשה צריכים לטפס על המדרגות.
אז הוא אמר לי,
"ובכן, תני לי להראות לך איך אני עושה את זה."
בואו נביט במה שראיתי.
אז לקח לו ממש הרבה זמן להגיע לתנוחה,
ואז כל הזמן הזה, אני חושבת,
"אלוהים, האם הוא באמת יעשה את זה?
האם הוא באמת, באמת הולך לעשות את זה בלי הליכון?"
ואז ...
(צחוק)
ומסתבר, שהוא עלה אותן כל כך בקלות.
אז - אתם בשוק?
ובכן, גם אני הייתי.
אז האדם הזה שלא היה יכול ללכת על אדמה ישרה
פתאום הפך למקצוען בטיפוס מדרגות.
כשחקרתי את זה, הבנתי שזה בגלל שזו תנועה מתמשכת.
יש איש אחר שגם סובל מאותם סימפטומים
ומשתמש בהליכון,
אבל ברגע שהוא עולה על אופניים
כל הסמפטומים נעלמים,
בגלל שזו תנועה מתמשכת.
אז המפתח בשבילי היה לתרגם את התחושה הזו של ללכת על המדרגות
חזרה לאדמה ישרה.
והרבה רעיונות נוסו עליו,
אבל זה שעבד בסוף היה זה. בואו נביט.
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
הוא הלך מהר יותר, נכון?
(מחיאות כפיים)
אני קוראת לזה אשליית המדרגות,
ולמעשה כשאשליית המדרגות הסתיימה פתאום, הוא קפא,
וזה נקרא קפיאת צעד.
אז זה קורה הרבה,
אז למה שאשליית המדרגות לא תזרום בכל החדרים שלהם,
ותגרום להם להרגיש הרבה יותר בטוחים?
אתם יודעים, טכנולוגיה היא לא תמיד הפיתרון.
מה שאנחנו צריכים הם פתרונות שמתרכזים באדם.
הייתי יכולה בקלות להפוך את זה להקרנה,
על גוגל גלאס, או משהו דומה.
אבל בחרתי להתמקד בהדפסה פשוטה על הרצפה.
ההדפסה יכולה להלקח לבתי חולים
כדי לגרום להם להרגיש יותר מוזמנים.
מה שאני מקווה לעשות זה לגרום לכל חולה פרקינסון
להרגיש כמו שדוד שלי הרגיש באותו יום.
הוא אמר לי שגרמתי לו להרגיש כמו עצמו שוב.
"חכם" בעולם של היום הפך לשם נרדף להיי טק,
והעולם רק נעשה חכם יותר כל יום.
אבל למה חכם לא יכול להיות משהו פשוט ועדיין אפקטיבי?
כל מה שאנחנו צריכים זה מעט אמפתיה וקצת סקרנות,
כדי לצאת לשם, להבחין.
אבל בואו לא נעצור בזה.
בואו נמצא את הבעיות המורכבות האלו. לא נפחד מהן.
נפרק אותן, נמצה אותן לבעיות הרבה יותר קטנות,
ואז נמצא להן פתרונות פשוטים.
נבחן את הפתרונות האלו, נכשל אם צריך,
אבל עם תובנות חדשות כדי לעשות אותן טוב יותר.
דמיינו מה נוכל לעשות אם כולנו היינו מעלים פתרונות פשוטים.
איך העולם היה אם היינו משלבים את כל הפתרונות הפשוטים האלו?
בואו נעשה עולם חכם יותר, אבל עם פשטות.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)