Augstskolā
mana specialitāte bija valsts pārvalde,
tāpēc man bija daudz jāraksta.
Parasti, kad studenti raksta darbu,
viņi darāmo sadala apmēram šādi.
Tā nu...
(Smiekli)
darbs iesākas tā palēnāk,
bet pirmajā nedēļā padara pietiekoši,
lai vēlāk, kārtīgi strādājot,
visu var paveikt laikus un cilvēcīgi.
(Smiekli)
Un es katru reizi tieši tā arī gribētu darīt.
Tāda būtu iecere.
Man viss būtu tam sagatavots,
bet kad darbs patiešām bija jāraksta,
es to darītu šādi.
(Smiekli)
Un tā notiktu ar katru darbu.
Bet tad pienāca laiks manam 90 lappušu bakalaura darbam,
kura rakstīšanai paredzēts gads.
Es zināju, ka šādam darbam mans parastais darba stils nederēja.
Tas bija pārāk liels projekts.
Tāpēc visu izplānoju,
un nolēmu, ka tam vajadzētu notikt apmēram šādi.
Tāds būtu gada darba plāns.
Man vajadzēja iesākt lēnam,
tad gada vidū uzņemt ātrumu,
un uz beigām strādāt ar pilnu jaudu,
gluži kā pa kāpnītēm.
Kas gan tur tik grūts, uzkāpt pa kāpnītēm?
Tīrais nieks, vai ne?
Bet tad notika kas jocīgs.
Pirmie mēneši...
atnāca un pagāja,
un es nevarēju neko uzsākt.
Tad mums bija lieliski pārstrādāts jauns plāns.
(Smiekli)
Un tad...
(Smiekli)
Bet tad arī gada vidus mēneši paskrēja,
un es neko neuzrakstīju,
un tā nu mēs nonācām šeit.
Un tad divi mēneši pārvērtās vienā,
kas kļuva par divām nedēļām.
Un kādu dienu es atmodos
trīs dienas pirms nodošanas termiņa,
vēl arvien neuzrakstījis ne vārda,
un tāpēc darīju ko vien spēju
– 72 stundās uzrakstīju 90 lappuses,
negulēdams nevis vienu, bet gan divas naktis.
Cilvēkiem nevajadzētu negulēt divas naktis pēc kārtas.
Tad es aizrikšoju līdz universitātei,
ielēcu kā palēninātā kadrā
un iesniedzu tieši pirms termiņa.
Domāju, ka ar to arī viss beigsies.
Bet pēc nedēļas saņēmu zvanu,
un tas bija no skolas.
„Vai runājam ar Timu Arbenu?” viņi jautāja.
„Jā.” es atbildēju
Un viņi: „Mums jāparunā par jūsu bakalaura darbu.”
Es: „Labi.”
Un viņi saka:
„Tas ir labākais, kādu jelkad esam saņēmuši.”
(Smiekli)
(Aplausi)
Tā nenotika.
(Smiekli)
Tas bija ļoti, ļoti slikts darbs.
(Smiekli)
Es tikai gribēju izbaudīt to mirkli, kad visi domājat:
„Viņš ir apbrīnojams!”
(Smiekli)
Nē, nē, tas bija ļoti, ļoti slikts.
Bet tagad esmu rakstītājs-blogotājs.
Es rakstu blogu Wait But Why.
Pirms pāris gadiem nolēmu uzrakstīt par novilcināšanos.
Mana uzvedība vienmēr mulsinājusi man apkārtējos nenovilcinātājus,
un es vēlējos pasaules nenovilcinātājiem izskaidrot,
kas darās novilcinātāju galvā,
un kāpēc esam tādi un ne citādāki.
Man bija hipotēze,
ka novilcinātāju smadzenes patiešām atšķiras
no pārējo cilvēku smadzenēm.
Un lai to apstiprinātu, es veicu datortomogrāfiju
un noskenēju savas smadzenes
un kāda atzīta nenovilcinātāja smadzenes,
lai varētu tās salīdzināt.
Es tos šodien atnesu parādīt.
Gribu, lai uzmanīgi tos apskatāt, vai ievērosiet kādu atšķirību.
Zinu, ja pēc izglītības neesat smadzeņu speciālists,
tas nav tik acīmredzams, bet vienkārši apskatiet, ja?
Lūk, nenovilcinātāja smadzenes.
(Smiekli)
Un tagad...
lūk, manas smadzenes.
(Smiekli)
Ir starpība.
Abām smadzenēm piemīt Racionālo lēmumu pieņēmējs,
bet novilcinātāja smadzenēs
ir arī Tūlītējā apmierinājuma mērkaķis.
Ko tas nozīmē novilcinātājam?
Tas nozīmē, ka viss ir kārtībā, līdz notiek, lūk, kas.
[Tagad ir vislabākais laiks ķerties pie darba.] [Nekā nebija!]
Racionālo lēmumu pieņēmējs pieņem racionālu lēmumu
darīt kaut ko produktīvu,
bet Mērkaķim šis nodoms nepatīk,
tāpēc stūri pārņem viņš,
un saka: „Labāk izlasīsim visu Vikipēdijas šķirkli
par Nensijas Keriganas un Tonjas Hārdingas skandālu,
jo tikko atcerējos, ka tas notika.”
(Smiekli)
Tad...
(Smiekli)
Tad aiziesim līdz ledusskapim
apskatīties, kas tur noticis pa šīm 10 minūtēm.
Pēc tam dosimies YouTube spirālē,
kas sākas ar video, kur Ričards Fainmans runā par magnētiem
un beidzas krietni vēlāk, kad skatāmies intervijas
ar Džastina Bībera mammu.
(Smiekli)
„Tas viss aizņems kādu laiku,
tāpēc mums šodien īsti nebūs laika darbam.
Piedod!”
(Nopūta)
Kas te notiek?
Tūlītējā apmierinājuma mērkaķis nav gluži tas.
ko vēlaties redzēt pie stūres.
Viņš dzīvo tikai šim mirklim.
Viņam nav atmiņas par pagātni, nav nojausmas par nākotni,
un viņam rūp tikai divas lietas:
viegli un patīkami.
Dzīvnieku pasaulē tas der ļoti labi.
Ja esat suns,
un visu dzīvi nedarāt neko citu kā vien vieglo un patīkamo,
jūs esat veiksmes kalngals!
(Smiekli)
Un Mērkaķim
cilvēki ir tikai vēl viena dzīvnieku suga.
Jums jāizguļas, jāēd un jāvairojas, lai radītu nākamo paaudzi,
kas cilšu laikmetā droši vien arī nebija slikti.
Bet būsiet ievērojuši, ka nedzīvojam vairs cilšu laikmetā.
Mēs dzīvojam attīstītā civilizācijā, bet Mērkaķis nezina, kas tā tāda ir.
Tāpēc jau mūsu smadzenēs ir vēl viens iemītnieks:
Racionālais lēmumu pieņēmējs,
kas ļauj mums veikt to, ko nespēj citi dzīvnieki.
Mēs varam iztēloties nākotni.
Varam saskatīt kopskatu.
Varam plānot ilgtermiņā.
Un viņš vēlas to visu ņemt vērā.
Un viņš grib, lai mēs darām to,
kam šajā brīdī ir jēga.
Dažreiz ir jēga
darīt vieglo un patīkamo,
piemēram, kad vakariņojat vai ejat gulēt,
vai baudāt pelnītu atpūtas brīdi.
Tajos brīžos nodomi pārklājas.
Dažreiz viņi ir vienisprātis.
Bet citkārt, daudz svarīgāk
ir darīt grūtāko un mazāk patīkamo,
lielā kopskata uzlabošanas dēļ.
Un tajā brīdī mums ir konflikts.
Un novilcinātājam
šis konflikts katru reizi sliecas novest pie noteikta iznākuma,
proti, ilga laika pavadīšanas šajā oranžajā zonā,
kas ir vieglais un patīkamais, un pilnīgi ārpus jēdzīgā darba.
Es to dēvēju par Tumšo spēļlaukumu.
(Smiekli)
Tumšais spēļlaukums ir vieta,
kas jums novilcinātājiem ir labi pazīstama.
Te notiek visa veida izklaides,
laikā, kad izklaidēm nevajadzētu notikt.
Izklaides Tumšajā spēļlaukumā
patiesībā nemaz nav patīkamas, jo ir pilnībā nepelnītas,
un tās pavada vainas apziņa, bailes, nemiers, pašnicinājums –
visas jaukās novilcinātāja sajūtas.
Šajā gadījumā rodas jautājums: kā ar Mērkaķi pie stūres,
novilcinātājs beigās tiek uz zilo zonu,
kas ir mazāk patīkama, bet kur notiek tiešām svarīgais?
Izrādās, novilcinātājam ir sargeņģelis,
kāds, kurš vienmēr viņu vēro
viņa tumšākajos brīžos,
vārdā Panikas briesmonis.
(Smiekli)
Panikas briesmonis lielākoties snauž,
bet viņš pēkšņi uzmostas katrreiz, kad termiņš pietuvojas beigām
vai draud publisks apkaunojums,
karjeras katastrofa vai kāda cita briesmīga nelaime.
Un svarīgi ir tas, ka viņš ir vienīgais, no kā baidās Mērkaķis.
Viņš manā dzīvē kļuva svarīgs pavisam nesen,
jo TED cilvēki pirms pusgada pie manis vērsās
un uzaicināja uzstāties ar šo runu.
(Smiekli)
Es, protams, piekritu.
Es vienmēr biju sapņojis, ka esmu uzstājies ar TED runu.
(Smiekli)
(Aplausi)
Bet šajā patīkamajā satraukumā
Racionālajam lēmumu pieņēmējam prātā bija kaut kas cits.
Viņš teica: „Vai mums ir skaidrs, kam tikko piekritām?
Vai saprotam, kas viendien nākotnē notiks?
Mums tūlīt pat jāsēžas un jāķeras pie darba."
Un Mērkaķis teica: „Pilnībā piekrītu, bet pirms tam atvērsim Google Earth
pietuvināsim Indijas dienvidus apmēram 60 metrus virs zemes
un divarpus stundas ritināsim augšup, līdz sasniegsim valsts ziemeļus,
lai labāk izprastu Indiju.”
(Smiekli)
Tā mēs to dienu pavadījām.
(Smiekli)
Sešiem mēnešiem pārvēršoties četros, un tad divos, un tad vienā,
cilvēki no TED nolēma publiskot runātājus.
Kad atvēru interneta vietni, ieraudzīju
pretī skatāmies savu seju.
Un, uzminiet, kas atmodās?
(Smiekli)
Tā nu Panikas briesmonis sāk trakot,
un pēc brīža trauksme valda visa sistēmā.
(Smiekli)
Un Mērkaķis – atceraties, viņam bail no Panikas briesmoņa –
hop, uzlec kokā!
Un beidzot,
beidzot Racionālais lēmumu pieņēmējs pārņem vadību
un es varu sākt strādāt pie runas.
Panikas briesmonis izskaidro
novilcinātāju visa veida visnotaļ trako uzvedību,
kā piemēram, kā tāds kā es, kas divas nedēļas
nespēj uzrakstīt darba pirmo teikumu,
un tad brīnumainā kārtā rod neticamu darba ētiku,
lai pavadītu nomodā visu nakti un uzrakstītu astoņas lappuses.
Un visa šī situācija ar trīs tēliem
arī ir novilcinātāja sistēma.
Tā nav pievilcīga, bet galu galā, strādā.
Par to es pirms pāris gadiem arī nolēmu uzrakstīt blogā.
Kad to izdarīju, mani pārsteidza atsaucība.
Nāca burtiski tūkstošiem e-pasta vēstuļu
no dažādiem cilvēkiem visā pasaulē
ar ļoti dažādu nodarbošanos.
Tur bija medmāsas, baņķieri, gleznotāji, inženieri
un daudz jo daudz doktorantu.
(Smiekli)
Un viņi visi rakstīja vienu un to pašu:
„Arī man ir šī problēma.”
Bet mani pārsteidza kontrasts starp vieglo raksta toni
un vēstuļu smagnējumu.
Šie cilvēki bija izmisumā par to,
ko viņu dzīvei nodarījusi novilcināšanās,
ko viņiem nodarījis šis Mērkaķis.
Un, to apdomājis, es teicu:
ja jau novilcināšanas sistēma strādā, kas tad par vainu?
Kāpēc visi šie cilvēki ir tik nomākti?
Izrādās, pastāv divu veidu novilcināšanās.
Šodien stāstītajam un minētajiem piemēriem
ir termiņi.
Un kad ir termiņi,
novilcināšanās ietekme ir īslaicīga,
jo iesaistās Panikas briesmonis.
Bet pastāv otra veida novilcināšanās,
kas notiek gadījumos, kad nav termiņu.
Ja vēlaties uzsākt karjeru, kurā pats nosakāt darba apjomu,
piemēram, mākslā vai uzņēmējdarbībā –
šīm lietām sākumā nav termiņu, jo nekas īsti nenotiek,
pirms neesat jau kaut ko paveikuši
un lietas iekustējušās.
Ir arī daudz kas ārpus jūsu karjeras,
kam nav termiņu,
piemēram, ģimenes apciemošana, vai sports un rūpes par veselību,
darbs pie attiecībām
vai neveiksmīgu attiecību pārtraukšana.
Ja novilcinātāja vienīgais grūto uzdevumu veikšanas mehānisms
ir Panikas briesmonis, tad tas ir grūti,
jo visos šajos beztermiņa gadījumos
Panikas briesmonis neparādās.
Viņam nav kā dēļ mosties,
tāpēc novilcināšanās ietekme netiek mīkstināta,
tā tikai tiek bezgalīgi paildzināta.
Un šī ilgtermiņa novilcināšanās
ir daudz mazāk redzama un par to runā daudz mazāk
nekā smieklīgā īstermiņa novilcināšanās.
To parasti cieš klusi un vienatnē.
Un tā var izraisīt
milzīgu ilgtermiņa nelaimīgumu un nožēlu.
Es domāju, tādēļ man rakstīja šie cilvēki
un tādēļ viņi ir tik nelaimīgi.
Ne jau viņi uztraucās par kādu projektu,
bet gan ilgtermiņa novilcināšanās liek viņiem justies kā skatītājiem
savā paša dzīvē.
Neapmierinātība ne jau par to, ka nespēj sasniegt savus sapņus,
bet gan, ka viņi nespēj pat sākt tos piepildīt.
Lasot šīs vēstules, mani piemeklēja sava veida atklāsme,
ka, manuprāt, tādu nenovilcinātāju nav.
Tieši tā! Es domāju, ka visi esat novilcinātāji.
Varbūt neesat tik briesmīgi
kā daži no mums,
(Smiekli)
un dažiem no jums var būt veselīgas attiecības ar termiņiem,
bet atcerieties: Mērkaķa viltīgākais triks
ir tad, kad termiņu nav.
Lūk, pēdējais, ko vēlos jums parādīt.
Es to dēvēju par Dzīves kalendāru.
Katrs kvadrātiņš ir viena nedēļa 90 gadu ilgā dzīvē.
Kvadrātiņu nemaz nav tik daudz,
sevišķi, ņemot vērā to, ka daudzus jau esam izlietojuši.
Manuprāt, mums visiem šis kalendārs rūpīgi jāapskata.
Mums jāpadomā, ko patiešām novilcinām,
jo katrs no mums dzīvē kaut kur novilcinās.
Mums jāapzinās savs Tūlītējā apmierinājuma mērkaķis.
Tas jādara mums visiem.
Un tā kā kvadrātiņu nav nemaz tik daudz,
šis darbs būtu jāsāk jau šodien.
Nu, varbūt ne gluži šodien...
(Smiekli)
Saprotiet paši.
Kaut kad drīz.
Paldies
(Aplausi)