Så længe som jeg kan huske
Har jeg følt en meget dyb forbindelse
til dyr og til havet,
og i den her alder,
var mit personlige idol
delfinen Flipper.
Og da jeg første gang lærte om truede dyrearter,
var jeg fortvivlet over at lære
at hver dag blev dyr udslettet fra jordens overflade for evigt,
og jeg ville gøre noget for at hjælpe,
men jeg undrede mig altid over:
hvad kunne en person gøre for at gøre en forskel?
og der ville gå 30 år,
men til sidst ville jeg få svaret på spørgsmålet,
da disse hjerteskærende billeder af fugle indsmurte i olie
endeligt begyndte at komme frem fra den Mexicanske Golf sidste år,
under det frygtelige BP oiliespild,
blev en tysk biolog ved navn Silvia Gaus
citeret for at sige:
"Vi bør aflive alle olieindsmurte fugle
for studier har vist
at mindre end en procent af dem
overlever efter at være blevet sluppet fri."
Og jeg kunne ikke være mere uenig,
og oveni det, tror jeg på at ethvert olieindsmurt dyr
fortjener endnu en chance i livet.
Og jeg vil fortælle jer
hvorfor jeg føler så stærkt for det her.
Den 23. juni, 2000,
sank et skib ved navn Treasure
udfor kysten af Capetown, Sydafrika,
og spildte 1.300 ton brændstof,
som forurenede levestederne
for næsten halvdelen af alle verdens
afrikanske pingviner.
Skibet sank imellem Robben Island imod syd
og Dassen Island imod nord,
og disse øer er to af pingvinernes vigtigste ynglepladser.
Præcist seks år og tre dage tidligere
den 20. juni, 1994
Sank et skib ved navn Apollo Sea nær Dassen Island,
og indsmurte 10.000 pingviner i olie --
hvoraf halvdelen døde.
Da Treasure sank i 2000,
var det på højdepunket af den bedste ynglesæson
forskere nogensinde havde registreret for den afrikanske pingvin --
som på det tidspunkt var listet som en truet dyreart.
Snart var næsten 20.000 pingviner
dækket i denne giftige olie,
og det lokale havfugle redningscenter ved navn SANCCOB,
søsatte med det samme en massiv redningsoperation --
og dette ville hurtigt blive
den største dyreredning nogensinde igangsat.
Dengang arbejdede jeg længere nede af gaden her,
jeg var en pingvinpasser hos New England Aquarium,
og for præcist 11 år siden i går,
ringede telefonen i pingvinkontoret.
Med det opkald ville mit liv blive forandret,
Det var Estelle van der Meer der ringede fra SANCCOB,
og sagde "Kom og hjælp os.
Vi har tusinder af olieindsmurte pingviner
og tusinder af villige,
men fuldstændigt uerfarne, frivillige,
og vi har brug for pingvin eksperter til at komme og træne og føre opsyn med dem."
Så to dage senere,
var jeg på et fly på vej imod Capetown,
med et hold af pingvin specialister,
og scenen inde i denne bygning
var knusende og uvirkelig.
Faktisk sammenlignede mange folk det med en krigszone,
og sidste uge, spurgte en 10-årig pige mig:
"Hvordan føltes det
da du første gang gik ind i den bygning
og så de mange olieindsmurte pingviner?"
og det her er hvad der skete.
Jeg var øjeblikkeligt transporteret
tilbage til dét tidspunkt,
Pingviner er meget snakkende fugle
og virkeligt, virkeligt larmende.
Så jeg forventede at gå ind i den her bygning
og blive mødt af en mur
af hylen, brægen og skræppen
men i stedet,
da vi trådte igennem de døre og ind i bygningen,
var det uhyggeligt stille.
Så det stod meget klart
at dette var stressede, syge og traumatiserede fugle.
En anden ting der var slående
var det store antal frivillige
op til 1.000 personer om dagen
kom der til redningscentret.
og over tid, igennem denne redning,
kom der mere end tolv et halvt tusinde frivillige
fra hele verden til Capetown
for at redde disse fugle.
og den fantastiske ting
var at ikke en af dem var nødt til at være der --
men der var de.
Så for de få af os der var der som professionelle,
var denne ekstraordinære frivillige respons
på denne dyrekrise
dybt bevægende og ærefrygtindgydende.
Dagen efter vi ankom,
blev to af os fra akvariet sat til at lede rum to
og i rum to var der mere end 4.000 olieindsmurte pingviner.
Husk nu på at tre dage tidligere,
havde vi 60 pingviner at tage os af.
Så vi var afgjort overvældede,
og bare en smule skræmte -- eller jeg var i hvert falde.
Personligt vidste jeg ikke rigtigt
om jeg var i stand til at håndtere
en så gigantisk opgave,
og kollektivt
vidste vi ikke rigtigt om vi kunne klare det.
For alle vidste
at blot seks år tidligere,
var halvt så mange pingviner blevet olieindsmurt og reddet
og kun halvdelen af dem havde overlevet.
Så ville det være muligt
at redde så mange olieindsmurte pingviner?
Det vidste vi simpelthen bare ikke
men det der gav os håb
var at disse utroligt dedikerede og modige frivillige --
Tre af dem ses her imens de tvangsfodrer pingviner.
I bemærker måske at de har meget tykke handsker på.
En ting i skal vide om afrikanske pingviner
er at de har næb der er skarpe som barberblade
og inden længe,
var vores kroppe dækket fra top til tå
med disse grimme sår,
påført af de skrækslagne pingviner.
Dagen efter vi ankom
begyndte en ny krise at udvikle sig,
oliespildet bevægede sig nu mod nord imod Dassen Island,
og redderne var fortvivlede,
for de vidste at hvis olien ramte,
ville det ikke være muligt at redde flere olieindsmurte fugle,
og der var virkeligt ikke nogen gode løsninger
men til sidst,
kom en af forskerne med en skør ide.
Han sagde "Okay, hvorfor prøver vi ikke at samle
de fugle der har størst risiko for at blive smurt ind i olie" --
de samlede 20.000 --
"og så fragter vi dem 800 km op af kysten
til Port Elizabeth i åbne lastbiler
og sætter dem fri i det rene vand der
og lader dem svømme hjem igen."
(Latter)
Så tre af de pingviner -- Peter, Pamela og Percy --
bar satellitsendere,
og forskerne krydsede deres fingre og håbede
at når pingvinerne nåede hjem igen,
ville olien være renset fra deres ø.
og heldigvis, på dagen hvor de ankom,
var den væk.
Så det havde været et enormt sats, men det havde betalt sig,
og så ved de nu
at de kan bruge denne strategi
i fremtidige oliespild.
Så i redning af vilde dyr, som i livet,
lærer vi fra tidligere erfaringer,
og vi lærer både fra vores succeser
og vores nederlag.
Den primære lære
under Apollo Sea redningen i '94
var at de fleste af pingvinerne døde
på grund af den intetanende brug
af dårligt ventilerede
transportkasser og biler --
fordi de simpelthen bare ikke havde været forberedte på
at håndtere så mange olieindsmurte pingviner på en gang.
Så i de seks år imellem de to oliespild,
byggede de tusinder af disse velventilerede kasser,
og som resultat, under Treasure redningen,
døde der kun 160 pingviner
under transport processen,
i modsætning til 5.000.
Dette alene var en stor sejr.
Noget andet lært under Apollo redningen
var hvordan man træner pingvinerne
til at tage fisk direkte fra hænderne,
ved hjælp af disse træningsbokse,
og vi brugte denne teknik igen
under Treasure redningen.
Men en interessant ting blev bemærket
under træningsprocessen,
de første pingviner
til at gå over til den frie fodring,
var dem der havde et metalbånd på deres vinge
fra Apollo Sea spildet seks år tidligere.
Så pingviner lærer
også fra tidligere erfaringer.
Så alle de pingviner
skulle have deres kroppe omhyggeligt renset for olie,
og det ville tage to folk mindst en time,
bare at rense en pingvin,
og når du renser en pingvin
skal du først sprøjte den med en affedter,
og dette bringer mig til min yndlings historie
fra Treasure redningen.
Omkring et år før oliespildet,
havde en 17 årig studerende
opfundet en affedter,
og de havde brugt den hos SANCCOB med stor succes,
så de begyndte at bruge den under Treasure redningen
men et stykke inde løb de tør,
så i panik ringede Estelle fra SANCCOB til den studerende
og sagde "Du bliver nødt til at lave mere."
Så han skyndte sig til laboratoriet
og lavede nok til at rense resten af fuglene.
Jeg synes bare at det er det sejeste
at en teenager
opfandt et produkt
der hjalp med at redde livene
for tusinder af dyr.
Så hvad skete der med de 20.000 olieindsmurte pingviner?
Og havde Silvia Gaus ret?
Burde vi rutinemæssigt aflive
alle olieindsmurte fugle
fordi de fleste ville dø alligevel?
Hun kunne ikke have taget mere fejl,
efter en halv million timer
hårdt frivilligt arbejde,
blev mere end 90 procent af de olieindsmurte pingviner
succesfuldt sat fri igen,
og vi ved fra opfølgende studier
at de har levet ligeså længe
som pingviner der aldrig har været indsmurte,
og forplantede sig næsten ligeså succesfuld.
udover det, blev omkring 3.000 pingvinunger
reddet og håndfodret,
og igen ved vi fra langtidsstudier
at flere af disse håndfodrede unger
overlever til modenhed
end forældre-opfostrede unger.
Så med denne viden
har SANCCOB et projekt til at styrke ungerne,
og hvert år redder og opfostrer de forladte unger
og de har en meget imponerende
succesrate på 80 procent.
Dette er meget vigtigt
for for et år siden
blev den afrikanske pingvin erklæret udrydningstruet.
og de kan være uddøde
om mindre end 10 år,
hvis vi ikke gøre noget nu for at beskytte dem.
Så hvad lærte vi
fra denne intense og uforglemmelige oplevelse?
Personligt lærte jeg
at jeg er i stand til at håndtere meget mere end jeg nogensinde havde drømt om,
og jeg lærte at en person
kan gøre en kæmpestor forskel.
Bare se på den 17-årige.
Og når vi finder sammen
og arbejder sammen,
kan vi opnå utrolige ting.
Og det at være en del af noget
så meget større end en selv
er den mest belønnende oplevelse
du overhovedet kan have.
Så jeg vil gerne efterlade jer med en sidste tanke,
og en udfordring, hvis i tillader det.
Min mission som pingvindamen
er at skabe opmærksomhed om og midler til
-at beskytte pingviner.
Men hvorfor skulle nogen af os bekymre sig om pingviner?
I skulle bekymre jer
fordi de er en indikator art,
og simpelt sagt, hvis pingvinerne er døende,
betyder det at vores have er døende,
og ultimativ vil vi blive ramt,
for som Sylvia Earle siger:
"Havene er vores livsgivende system."
og de to hovedtrusler til pingviner i dag
er overfiskning og global opvarmning,
og dette er to ting
som hver enkelt af os
faktisk har magten til at gøre noget ved.
Så hvis hver af os gør vores del
kan vi sammen gøre en forskel,
og vi kan hjælpe med til at pingvinerne ikke uddør
mennesker har altid været den største trussel for pingviner,
men nu er vi deres eneste håb.
Mange tak
(Klapsalver)