Mano istorija iš tikrųjų prasideda būtent čia, Rajasthan regione (Indija),
prieš maždaug 2 m.
Buvau dykumoje po žvaigždėtu dangumi
su sufizmo dainininku Mukhtiar Ali.
Kalbėjomės apie tai,
kad niekas nepasikeitė
nuo senovės Indijos epo "Mahabharata" laikų.
Grįžtant į tuos laikus mes, indai, kai norėdavome keliauti,
šokdavom į vežimą ir pralėkdavom per visą dangų.
Dabar tą patį darome su lėktuvais.
Tais laikais,
kai Arjuna, didysis Indijos karo vedlys,
ištrokšdavo, išsitraukdavo lanką,
šaudavo į žemę, ir vanduo ištrykšdavo.
Dabar tą pat darome
su gręžiniais ir spec. įrenginiais.
Išvada, kurią pasiekėme,
buvo ta, kad stebuklai yra
pakeisti technika.
Ir tai mane labai nuliūdino.
Aš pagavau savyje kylant antipatiškus jausmus technologijoms.
Išsigandau minties,
kad prarasiu galimybę
džiaugtis saulėlydžiu
nepasikabinus ant kaklo fotoaparato, nepaskelbus to savo draugams Twitter tinklapyje.
Ir man pasirodė, jog technologijos
turėtų paskatinti stebuklus, nenaikinti jų.
Kai buvau maža mergaitė,
mano senelis davė man savo mažą sidabrinį kišeninį laikrodį.
Ir šis 50-ies metų senumo daikčiukas
tapo man pačiu stebuklingiausiu daiktu.
Jis tapo auksiniais vartais
į pasaulį, pilną piratų ir dužusių laivų liekanų
vaizdinių mano vaizduotėje.
Taigi pajaučiau, jog mūsų mob. telefonai
ir mūsų madingi laikrodžiai, ir fotoaparatai
sulaiko mus nuo svajojimo.
Jie kliudo mums būti įkvėptiems.
Tad aš įšokau, įšokau į šį technologijų kupiną pasaulį,
kad išsiaiškinčiau, kaip galiu paskatinti stebuklus
vietoj jų naikinimo.
Iliustravau knygas nuo 16-os metų.
Ir kai pamačiau „iPad”,
išvydau jį kaip pasakų sekimo prietaisą,
kuris galėtų jungti visus pasaulio skaitytojus.
Jis gali žinoti, kaip jį laikome.
Jis gali žinoti, kur esame.
Jis sujungia paveikslėlį ir tekstą,
ir animaciją, ir garsą, ir lytėjimą.
Pasakų sekimas tampa
vis labiau ir labiau daugiajutiminis.
Tačiau, ką mes su tuo veikiame?
Tad štai ketinu dabar įjungti „Khoya”,
interaktyvią taikomąją „iPad” programą.
Ji sako: „Uždėkite pirštus
ant kiekvienos švieselės.”
Ir taip.
(Muzika)
Ji sako: „Šitai priklauso...”
Taigi aš įvedu savo vardą.
Ir taip tampu asmeniu knygoje.
Man nukrenta mažas laiškelis -
„iPad” žino, kur gyvenatė dėl GPS ryšio -
kuris skirtas man.
Vaikas slypintis manyje labai sužavėtas
tokiomis galimybėmis.
Aš daug kalbėjau apie stebuklus.
Neturėjau omeny burtininkų ar slibinų,
kalbėjau apie vaikiškus stebuklus,
tas fantazijas, kurias mes visi turėjome vaikystėje.
Jonvabalių vaizdas stiklainyje, kažkodėl
man visąlaik buvo labai kerintis.
Dabar reikia pakreipti „iPad”, kad
jonvabaliai išskristų.
Ir jie apšvies jūsų kelią per likusią knygos dalį.
Kita mintis, žavėjusi mane vaikystėje,
buvo galaktika, visa sutelpanti
į vieną stiklo rutulį.
Ir štai čia
kiekviena knyga ir kiekvienas pasaulis
tampa mažu rutuliuku,
kuriuos aš nutempiu
į šį stebuklingą įtaisą, kuris šiaip jau randasi šiame įtaise.
Ir jis atveria žemėlapį.
Visą laiką visos fantastinės knygos turėdavo žemėlapius,
bet tie žemėlapiai būdavo statiški.
Tai žemėlapis, kuris plečiasi ir žėri,
ir tampa kelrodžiu per likusią knygos dalį.
Jis pasirodo tam tikrais momentais.
Taigi aš ketinu tiesiog įeiti į jį.
Kitas dalykas, kuris man labai svarbus,
yra kurti turinį, kuris būtų indiškas,
bet kartu ir labai šiuolaikiškas.
Štai čia yra Apsaros.
Mes visi girdėjome apie fėjas taip kaip ir apie nimfas,
bet kiek žmonių už Indijos ribų
žino apie jų analogus, Apsaras?
Šios vargšės Apsaros buvo įkalintos Indijos rūmuose tūkstančius metų
senoje apipelėjusioje knygoje.
Ir štai mes primename apie jas
šiuolaikinėje pasakoje vaikams.
Pasakoje, kurioje sprendžiami nauji klausimai
kaip kad aplinkos problemos.
(Muzika)
Kalbant apie aplinkos problemas
manau, kad didelė negerovė buvo paskutinius 10 m.,
kai vaikai buvo užrakinti savo kambariuose,
prilipę prie kompiuterių; jie negalėjo išeiti lauk.
Bet dabar dėka nešiojamų technologijų
mes galime ištraukti savo vaikus į lauką, į gamtą
su visomis jų technologijomis.
Viena iš interaktyviųjų užduočių šioje knygoje
yra, kai esi pasiųstas
eiti laukan ir
naudojantis „iPad” fotoaparatu
kaupti skirtingų gamtos objektų nuotraukas.
Kai buvau vaikas, turėjau įvairių
pagaliukų ir akmenukų, ir kristalų, ir kriauklių kolekcijų.
Tačiau vaikai kažkodėl daugiau to nebedaro.
Kad sugrąžintumėme šį vaikišką ritualą,
reikia išeiti į lauką
ir, vienam skyriui, nufotografuoti gėlę,
bei po to prisegti nuotrauką, kur reikia.
Kitame skyriuje prašoma nufotografuoti jau dalį medžio žievės
ir tada prisegti.
Ir tai, kas nutinka,
gali būti pavadinta skaitmenine nuotraukų kolekcija,
kurią galima paskelbti internete.
Vaikas Londone paskelbia lapės nuotrauką
su prierašu: „Šiandien pamačiau lapę!”
Vikas Indijoje parašo: „Aš šiandieną pamačiau beždžionę.”
Ir tai sukuria tokio pobūdžio socialinį tinklą
apie skaitmeninių fotografijų kolekcijas,
kurias turite sukaupę.
Galimybė apjungti
stebuklus, žemę, technolgiją
suteikia daugybę galimybių.
Planuojame sukurti kitai knygai interaktyviąją užduotį,
kuri prašo, jog išeitumėte laukan su „iPod” įjungta kamera.
Per papildytą realybę
jūs matote animacinius elfus,
pasirodančius ant kieme augančio augalo.
Vienu metu, vaizdas uždengiamas lapais.
Taigi jums reikia sukurti vėjo garsą ir juos nupūsti,
tada skaityti knygą toliau.
Mes visi judame, mes visi judame
link pasaulio, kuriame gamtos jėgos
suartėja su technologijomis,
ir stebuklai su technologijomis gali suartėti.
Mes naudojame saulės energiją.
Mes vedame savo vaikus ir save pačius
arčiau link gamtos pasaulio
bei tų stebuklų, ir džiaugsmo,
ir vaikiškos meilės, kuriuos
mums suteikė pasakos.
Ačiū.
(Plojimai)