הסיפור שלי מתחיל ממש פה למעשה ברג'הסטן
בערך לפני שנתיים.
הייתי במדבר, מתחת לשמים זרועי כוכבים
עם הזמרת הסופית מוחטיאר עלי.
והיינו בשיחה
על איך ששום דבר לא השתנה
מאז הסיפור ההודי העתיק "המהבהרטה."
אז בזמנו, כשאנו ההודים רצינו לטייל
היינו קופצים על כרכרה והיינו טסים בשמיים.
עכשיו אנחנו עושים אותו הדבר עם מטוסים.
בזמנו,
עם ארג'ונה, הנסיך ההודי הלוחם הגדול,
כשהוא היה צמא, הוא היה לוקח קשת,
הוא היה יורה לאדמה ומים היו יוצאים.
עכשיו אנחנו עושים אותו הדבר
עם מקדחים ומכונות.
המסקנה שהגענו אליה
היתה שקסם הוחלף
במכונות.
וזה עשה אותי מאוד עצובה.
מצאתי את עצמי נעשית מעט טכנופובית.
הייתי מבועותת מהרעיון
שאאבד את היכולת
להנות ולהעריך את השקיעה
בלי המצלמה עלי, בלי לצייץ לחברים על זה.
וזה הרגיש כאילו הטכנולוגיה
צריכה לאפשר קסם, לא להרוג אותו.
כשהייתי ילדה קטנה,
סבי נתן לי את שעון הכיס הקטן והכסוף שלו.
והפיסה הזו של טכנולוגיה בת 50 שנה
הפכה לדבר הקסום ביותר בשבילי.
היא הפכה למפלט מוזהב
לעולם מלא פירטים וספינות טרופות
ותמונות בדמיון שלי.
אז הרגשתי כאילו הטלפונים הסלולריים שלנו
והשעונים המתוחכמים שלנו והמצלמות שלנו
עצרו אותנו מלחלום.
הם עצרו את ההשראה שלנו.
אז קפצתי פנימה, קפצתי לעולם הטכנולוגיה הזה,
כדי לראות איך הוא יכול לאפשר קסם
בניגוד ללהרוג אותו.
איירתי ספרים מאז שהייתי בת 16.
אז כשראיתי את האייפד,
ראיתי אותו כמכשיר סיפור סיפורים
שיכול לחבר קוראים מסביב לעולם.
הוא יכול לדעת איך אתם מחזיקים אותו.
הוא יכול לדעת איפה אנחנו.
הוא מביא יחד תמונה וטקסט
ואנימציות וצלילים ומגע.
סיפור סיפורים הופך
ליותר ויותר רב חושי.
אבל מה אנחנו עושים עם זה?
אז אני למעשה רק אפתח את קוהיה,
אפליקציה אינטראקטיבית לאייפד.
אז היא אומרת, "הניחו את אצבעותיכם
עם כל אור."
ואז --
(מוזיקה)
היא אומרת, "הקופסה הזו שייכת ל...."
אז אני מקלידה את שמי.
ולמעשה אני הופכת לדמות בספר.
בנקודות שונות, ומכתב קטן יורד אלי --
והאייפד יודע איפה אתם גרים בגלל הGPS --
שלמעשה ממוען אלי.
הילדה שבי ממש מתרגשת
מהאפשרויות האלה.
עכשיו דיברתי הרבה על קסם.
ואני לא מתכוונת למכשפים ודרקונים,
אני מתכוונת לקסם ילדות,
הרעיונות האלה שלכולנו היו כילדים.
הרעיון של גחליליות בצנצנת, מסיבה כלשהי,
תמיד היה מרגש בשבילי.
אז כאן צריך להטות את האייפד שלך,
להוציא את הגחליליות.
והן בעצם מאירות את דרככם לאורך הספר.
רעיון נוסף שממש עניין אותי כילדה
היה שכל הגלסיה תוכל להיות מוכלת
בתוך גולה אחת.
אז כאן,
כל ספר וכל עולם
הופך לגולה קטנה
שאני גוררת פנימה
למכשיר הקסום הזה בתוך המכשיר.
והוא פותח מפה.
מאז ומתמיד, לכל סיפרי הפנטזיה היו מפות,
אבל המפות האלו היו סטטיות.
זו מפה שגדלה וזוהרת
והופכת לניווט שלכם בהמשך הספר.
היא מגלה את עצמה לכם גם בנקודות מסויימות בספר.
אז אני פשוט אכנס.
דבר נוסף שלמעשה מאוד חשוב לי
הוא ליצור תוכן הודי
אבל עכשיוי.
כאן, אלה האפסרס.
אז כולנו שמענו על פיות וכולנו שמענו על נימפות,
אבל כמה אנשים מחוץ להודו
יודעים על המקבילות ההודיות שלהן, האפסרות?
האפסרות המסכנות האלה היו לכודות בתוך המגורים של אינדרה אלפי שנים
בספר עתיק ועבש.
אז אנחנו מחזירים אותן
בסיפור עכשוי לילדים.
וסיפור שלמעשה מטפל בנושאים חדשים
כמו המשבר הסביבתי.
(מוזיקה)
ואם מדברים על המשבר הסביבתי,
אני חושבת שבעיה גדולה שהיתה ב10 השנים האחרונות
היא שילדים היו נעולים בתוך החדרים שלהם,
דבוקים למחשב שלהם, הם לא היו מסוגלים לצאת.
אבל עכשיו עם טכנולוגיה ניידת,
אנחנו יכולים למעשה לקחת את ילדינו החוצה אל עולם הטבע
עם הטכנולוגיה שלהם.
אחת מהאינטראקציות עם הספר
היא שאתם נשלחים למסע
בו אתם צריכים לצאת החוצה,
לקחת את המצלמה על האייפד
ולצלם תמונות של עצמים טבעיים שונים.
כשהייתי ילדה, היו לי אוספים רבים
של מקלות ואבנים וחלוקי נחל וקונכיות.
ואיכשהו ילדים לא עושים את זה יותר.
אז בהחזרת מנהג הילדות הזא,
אתם צריכים לצאת החוצה
ובפרק אחד, לצלם פרח
ואז לתייג אותו.
בפרק אחר, אתם צריכים לתלם פיסת קליפה של עץ
ולתייג אותה.
ומה שקורה
הוא שאתם בסוף יוצרים אוסף דיגיטלי של תמונות
שאתם יכולים להעלות לרשת.
וילד בלונדון יעלה תמונה של שועל
ויואמר, "אוה, ראיתי שועל היום."
וילד בהודו יגיד, " אני ראיתי קוף היום."
וזה יוצר סוג של רשת חברתית
מסביב לאוסף תמונות דיגיטליות
שצילמתם.
באפשרויות של לחבר ביחד
קסם, כדור הארץ וטכנולוגיה,
יש מגוון אפשרויות.
בספר הבא, אנחנו מתכננים שתהיה הפעלה
בה תיקחו את האייפד החוצה עם וידאו פועל
ודרך מציאות מרובדת,
אתם תראו את השכבה הזו של פיות מונפשות
שיופיעו על צמח בחצר שלכם.
ובשלב מסויים, המסך שלכם יתמלא בעלים.
אז אתם צריכים לעשות קול של רוח ולהעיף אותם
ולקרוא את שאר הספר.
אנחנו זזים, כולנו זזים פה.
לעולם בו כוחות שטבע
מתקרבים לטכנולוגיה,
וקסם וטכנולוגיה יכולים להתקרב.
אנחנו רותמים אנרגיה מהשמש.
אנחנו מביאים את ילדינו ואותנו
קרוב יותר לעולם הטבע
והקסם והאושר הזה
ואהבת הילדות שהיתה לנו
דרך המדיום הפשוט של סיפור.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)