["Jack Whitten: Egy Művész Élete"]
Mostanság olyan festmények készítésén kapom magam, amikhez nem ér hozzá a kezem.
Ez a művészek palettájának egy átdolgozása.
Oké.
Nagyjából kész vagyok.
Ezek mind információt hordoznak...
mindegyikbe össze van tömörítve...
hisz' olyan szorosan kapcsolódik ahhoz, ami a modern technológiával történik.
Tudják, információ bájtok, bitek.
Ilyesmik.
Bármit meg tudok építeni, amit akarok.
Nem vagyok narratív festő.
Nem az ötletet csinálom meg, vagy az ötlet mögött álló festményt,
azzal nem foglalkozom.
Az egész a festék anyagiságáról szól.
Az alabamai Bessemerben nőttem fel.
Minden el volt különítve bőrszín szerint. A közlekedés, a buszok.
Ezt hívom amerikai apartheidnak.
Mindig alkottam. Mindig festettem, gyerekkorom óta.
De nem bátorítottak rá,
az volt az elképzelésük, hogy hobbinak jó, de nem lehet megélni belőle.
Szerencsémre jó jegyekkel végeztem.
A Tuskegee Egyetemre mentem.
Az volt a terv, hogy orvos és pilóta leszek a légierőnél.
Mindig is ott motoszkált a fejemben, hogy én művész vagyok.
Hogy ezzel akarok foglalkozni, alkotni akarok.
A Tuskegee Egyetemnek nem volt művészeti programja,
ezért ott hagytam, hogy a Southern Universityn tanuljak művésznek.
És ez egy darabig jól is ment,
de belekeveredtem a demonstrációkba politikailag.
Egy nagy polgárjogi vonulást szerveztünk,
ami Baton Rouge belvárosától a kormányhivatalig tartott.
Amit azon a menetelésen tapasztaltam, az űzött el Délről.
A menetelés után, ami úgy elharapódzott és erőszakos lett,
örökre megváltoztam politikailag.
Az 1960-as bukás után felszálltam egy Greyhound buszra New Orleansban,
hogy felvételizzek a Cooper Unionra.
És felvettek.
Művészetet tanultam; festészetet.
Jó dolog volt, és tandíjat se kellett fizetni.
Amikor New Yorkba jöttem, az első emberek, akikkel találkoztam,
Romare Bearden,
Norman Lewis,
és Jacob Lawrence voltak.
És 1960-ban teljesen nyitott volt a színtér New York Cityben.
Bill de Kooning is szóba állt veled!
Párbeszédet folytattam a vízválasztó - én így hívom - mindkét oldalán.
Nem teszek különbséget aközött, hogy vannak feketék, fehérek, akármi.
Tényleg nem.
Ha van valamilyen információjuk, és az ösztöneim azt súgják:
"Fiú, vele találkoznod kell,
meg kell tudnod, mit csinál, meg kell értened ezt a dolgot..."
akkor felkerestem.
A fiatal művésznek kell, hogy legyen valami, amire reagálhat.
Először Arshile Gorky volt nagy hatással rám.
Senki sem Zeusz fejéből pattan elő!
Az volt az első inspirációm.
A korai szürrealizmus.
A figuratív expresszionizmus.
De csak az 1960-as évek végén fordultam drasztikusan
az elméletibb ötletek felé, amik a festék anyagiságával foglalkoztak.
Minden spektrumszínt eltávolítottam.
Átváltottam akrilra.
Átrendeztem a stúdiót.
Átépítettem a festésről való gondolkodásmódom.
Építettem egy eszközt.
Úgy hívtam, hogy "az előhívó."
Azzal az eszközzel
egyszerre nagy mennyiségű akrilfestéket tudtam mozgatni a vászon felszínén.