Emberi jogi ügyvéd vagyok,
30 éve ezzel foglalkozom,
és most elmondok önöknek valamit.
Egyszer egy Alton nevű férfi
egyedül volt egy szobában.
Hirtelen hét férfi, hét idegen,
berontott hozzá, és kirángatták onnan.
Vízszintesen tartották Altont, mintha keresztre lenne feszítve.
Egy-egy ember tartotta a karját,
kettő-kettő fogta le a lábát,
a hetedik pedig Alton nyakát fogta satuba
az alkarjával.
Alton levegőért kapkodott,
és azt mondogatta: "Nem kapok levegőt",
akárcsak George Floyd: "Nem kapok levegőt."
Ám azok nem álltak le.
Alton hamarosan meghalt.
Amikor felkértek, hogy a halála ügyében folyó vizsgálat során
képviseljem az anyját, a fivérét és a nővérét,
azt kérdezték tőlem: "Hogyan történhetett ez meg?"
Nem tudtam mit mondani.
Alton egész testét sebek borították.
A nyaka és törzse zúzódásokkal volt tele,
ahogy a karja és lába is.
A szeme bevérzett, és vérzett az orrából és füléből is.
A család arra panaszkodott, hogy senki nem mond nekik semmit.
Arra panaszkodtak, hogy senki nem tudta elmagyarázni, hogyan halt meg a férfi.
Alton esetében két probléma adódott.
Az első, hogy a folyosó, ahol meghalt,
egy börtön folyosója volt.
A második, hogy fekete volt.
Ma Alton anyjának kérdését
venném górcső alá.
Hogyan fordulhat ilyesmi elő az országunkban?
Hogyan eshet meg ilyesmi
bárhol a világon?
Hogyan történhet meg még mindig,
és mit tehetnénk, hogy megakadályozzuk?
Harminc éven át
olyan színes bőrűek családját képviseltem,
akiket állami őrizetben öltek meg Nagy-Britanniában.
Négy földrészen végeztem emberi jogi munkát.
Ezalatt megtanultam,
hogy ha kezdeni akarunk valamit a rasszizmussal,
először meg kell értsük, mi is az.
Beszéljünk először a rasszról.
Mi is ez pontosan?
Életünk alapvetése?
A világ egyik leghatalmasabb ereje?
Egy téma, amit kerülünk?
Mindezek együtt,
ám még valami.
A rassz mítosz.
Nem létezik.
Tudományos kutatások szerint a rassz csupán illúzió.
Lehetséges például,
hogy európai felmenőink ellenére
genetikailag közelebb állunk egy ázsiaihoz,
mint egy másik, szintén európai felmenőkkel rendelkező emberhez.
Ha tehát a rassz nem biológiai tény,
akkor mi?
A társadalom kitalációja.
Úgy találták ki.
De ki és miért?
Egy fajhoz tartozóként DNS-ünk 99,9 százalékban egyezik.
Ám a külső, látható jellemzőket,
mint haj- és bőrszín,
a rasszista, genetikai hazugság népszerűsítésére használták,
amely rasszokra jellemző, genetikai eltéréseket feltételezett.
A rasszizmus évszázadok óta hódít.
A nácik, természetesen, előszeretettel terjesztették a rasszista hazugságot.
Ám az Egyesült Államokban is léteztek
fajnemesítési kísérletek és törvények.
Ausztráliában pedig
az őslakosok gyermekeit elragadták családjuktól,
hogy létrehozzanak egy fehér Ausztráliát.
A szélsőjobbos csoportoknak köszönhetően
a fajilag tiszta haza iránti vágyódás eszméje újból feltámad.
Hogyan is működik ez?
Tudják, társadalmi egyenlőtlenség nem a rasszok miatt létezik.
Viszont a fajelmélettel támasztjuk alá a társadalmi egyenlőtlenségeket.
Akkor kezdtem megérteni ezt,
mikor apartheid-ellenes aktivistákat képviseltem.
Ők mutattak rá, hogy az apartheid a társadalmi kizsákmányolásról
és diszkriminációról szól,
a rendszert a fajelmélettel igazolták:
a fehérek feltételezett felsőbbrendűségével
és a feketék feltételezett alsóbbrendűségével.
Az apartheid rezsim szerint ez a természet rendje,
tehát elkerülhetetlen,
semmit nem lehet tenni ellene.
Az anyatermészet-hazugság igazolja a diszkriminációt és igazságtalanságot.
Olyan esetekben is rábukkantam erre,
ahol az emberek a gyarmatosítás és a birodalmak örökségétől szenvednek.
Hasonló hatásokat tapasztaltam Afrika azonos bőrszínű lakosai között,
láttam, hogy Indiában bizonyos kasztokat lenéznek.
Az áldozatok eltérőek,
de a működési elv –
a beskatulyázás és a hazugságok –
pontosan ugyanaz.
Az emberek azért teszik magukévá a fajelméletet,
mert a kiváltságosaknak,
akik olyanok, mint a többség,
ez a kilépőkártyájuk a börtönből.
A igazság egyszerűen az, hogy a fajelmélet egy rendszer.
Olyan, mint az oxigén vagy az atmoszféra.
Társadalmunkban mindenütt ott terjeng.
Akihez elér, azt megfertőzi.
Védi a hatalmat és a kiváltságokat.
Kikét?
Nézzenek csak körbe!
Vajon a színes bőrűek,
a hozzám hasonlóak,
hogyan beszélhetnek a fehéreknek
a rasszizmusról?
Igen sok fehér különösen nehéznek találja ezt.
Páran azt mondják, nem tudnak semmit a témáról.
Mások azt, hogy a társadalmunk
egyáltalán nem is szenved a rasszizmustól.
Ha önök tehát olyan fehérek, akik elgondolkodnának mindezekről,
van egy gondolatkísérlet, amelyet elvégezhetnek.
Íme ugyanis az igazság.
Tudják.
Már tudják.
Tehát tegyék fel a kérdést maguknak:
Akarnák-e igazán, hogy a fiúk vagy lányuk,
fivérük vagy nővérük
egy közel-keleti, gyakorló muszlimmal házasodjon?
Esetleg egy hinduval, aki nemrég érkezett Dél-Ázsiából?
Netalán egy menedékkérővel Fekete-Afrikából?
Vagy valakivel, aki nemrég kelt át a mexikói határon az Államokba?
Talán nem zárkóznának el teljesen,
de biztos lennének fenntartásaik.
Az elméjük egy hátsó zugában megbújó aggály.
Nem a bőrszín miatt,
sokkal inkább, mert tudják, hogy a miénkhez hasonló országokban,
a dolgok jelenlegi állása szerint,
a házasságuk kihatással lesz a jövőbeli lehetőségeikre.
Ráébrednek, hogy tudják és értik,
hogy az emberek el fogják ítélni őket.
Megítélésük százféle módon
fogja befolyásolni az életüket
és a gyerekeik életét is.
E pillanatban
egy igen hatalmas igazsággal néznek szembe,
miszerint a rendszerszintű rasszizmus igenis valóságos.
Miért nem akarnak hát beszélni a faji hovatartozásról?
Mert kényelmetlen, nyilván.
Ám ez csak egy része a válasznak.
A nagyobb igazság ennél sokkal ártalmasabb.
Berzenkedésük nem pusztán hárítás.
Ez egyfajta védekező mechanizmus,
amely a kiváltságok rendszerét,
a gazdagság és hatalom egyenlőtlen eloszlását is védi.
A sérülékenység szabadjára engedi a faji egyenlőtlenséget.
Ki kerül ki ebből vesztesen, és ki győztesen?
Nézzük az adatokat.
Bevétel.
Egészségügyi egyenlőtlenség.
Elérhetetlen iskolák.
Karrierkilátások.
Rendőri intézkedések.
Figyeljék meg: aránytalanul több színes bőrű
hal meg COVID-ban.
Ha tehát a faji mítosz láthatatlanná tesz,
a sérülékenység válasza pedig elhallgattat,
miféle választásunk marad?
Kettő közül kell dönteniük: rasszizmus és antirasszizmus.
Van más út?
Ezen a TED-előadáson
szinte mindenki azt vallja majd, hogy antirasszista.
Ám szembe kell néznünk azzal,
hogy nem elég "nem-valamilyennek" lennünk.
A harmadik választás az aktív antirasszizmus.
Ha tehát egyetértenek vele, hogy a fekete élet számít,
tegyék fel a kérdést,
hogyan számítanak a fekete életek az önök életében.
Mit tettek azért, hogy kimutassák:
önöknek is számítanak a fekete életek?
Ha látható, tudatos és aktív antirasszista hozzáállást teszünk magunkévá,
az láthatóvá teszi a láthatatlant.
Amiről egykoron hallgattak,
azt hangosan és tisztán kiáltják a világba.
Ám ez sem elég.
A bírósági vizsgálattal jó pár keserű héten át kínlódtunk,
majd a fehér esküdtszék visszatért Alton ügyében a tárgyalóterembe.
Egy pillanat teljes csend után
az esküdtek vezetője felállt,
majd kimondta az ítéletet:
emberölés.
Abban a pillanatban
elszabadult a pokol a tárgyalóteremben.
Fülsiketítő zajongás kezdődött,
az emberek sikoltoztak.
Alton testvére felugrott mellettem,
és a börtönőrökre mutatva
azt kiabálta:
"Megölték a fivéremet!
Megölték a fivéremet!"
A család kétségbeesetten próbálta elérni,
hogy az Alton haláláért felelős börtönőrök ellen
induljon eljárás.
Mindannyian ezt akartuk.
Ám egyikük ellen sem indult eljárás.
Így bepereltük a főügyészt,
az ügyészség első emberét.
Az ország legmagasabb rangú bírója,
a legfelsőbb bíró,
pedig egyetértett azzal, hogy az eljárás elmaradása
végzetes hiba és jogellenes döntés volt.
Amíg Alton ügye tartott,
a fivére minden nap a bíróság lépcsőjén ült,
és azt mondogatta:
"Jól oktassa ki őket, Mr. D!"
Ám amikor rájött, hogy senkit nem vonnak eljárás alá
a bátyja meggyilkolása miatt,
összetört.
Pár évvel később elmegyógyintézetben hunyt el.
Hogyan érinti önöket Alton halála,
hogyan kapcsolódik a társadalmakat jellemző rasszizmushoz és kiváltságokhoz?
Hogy mit szeretnék önöktől?
Én szeretném elveszíteni a munkám.
Gyászoló családok keresnek fel,
látom a szemükben a reményt,
és el kell mondjam nekik,
hogy az esély arra, hogy bárki ellen eljárás induljon,
amiért részt vett a szerettük meggyilkolásában,
igen csekély.
A karrierem kezdetén
láttam e gyászoló arcokat,
és még most is látom őket,
ahogy karrierem végéhez közeledem.
A köztes idő vérben úszott.
Valamiért úgy érzem, az én kezemhez is vér tapad,
bár az eszemmel tudom, nem ez a helyzet.
Ám nem tudom visszahozni
Altont, Garethet, Zahidot
vagy bárki mást,
ami a gyászoló családok egyetlen vágya.
Azt kérem önöktől, lássanak át a hazugságokon.
Lássanak át az egyik legbénítóbb hazugságon mind közül.
Amit teszünk, azzal nem fogunk és nem tudunk változást elérni.
Biztosra veszem, ezt mondták Rosa Parksnak,
Martin Luther Kingnek
és Nelson Mandelának is.
De ők csak mentek tovább, és tették a dolgukat.
Próbáltam rájuk gondolni,
miközben kikérdeztem a börtönőröket.
Mindnek elmondtam:
"Ez itt Mrs. Manning, Alton anyja,
mondja el neki, miért halt meg a fia."
Egyik sem tudott az asszonyra nézni.
Azt akarták, hogy láthatatlan legyen.
Sajnos afölötti bánatában, hogy fia halála miatt senkit nem vádoltak meg,
az asszony mély depresszióba esett,
majd meghalt.
Ám azt sosem fogom elfelejteni, hogy a káosz és felfordulás közepette,
amikor kihirdették az ítéletet,
odafordultam, és azt mondtam neki:
"Asszonyom, nagyon sajnálom a családját."
Erre ő rám nézett, és így szólt:
"Mr. Dias, maga is a családhoz tartozik."
Majd rámutatott a börtönőrökre, aztán az esküdtszékre, és azt mondta:
"Ők is a család tagjai.
Ám a rokonok veszekednek és harcolnak egymással,
nekünk pedig helyre kell ezt hoznunk.
Meg kell találnunk a módját."
Hogyan és mikor hozzuk helyre?
Dr. King azt tanította,
az idő mindig alkalmas, hogy a megfelelő dolgot tegyük.
Az állami őrizetben előforduló halálesetekre
börtönökben és rendőrőrsökön került sor.
Ám végül George Flyod szörnyű halála
rájuk irányította a figyelmet.
Most már nem mondhatjuk: nem tudtunk róla.
A COVID-válság és George Floyd halála
felrázott minket önelégültségünkből.
Megmozgatták a világot,
mert amit láttunk, arról eztán muszáj tudomást vennünk.
Jelenleg a változás történelmi pillanatát éljük át.
Hatáskörünkön belül
most kell cselekedjünk,
és erre mind képesek vagyunk.
Szavazhatunk,
rendelkezhetünk a pénzünkről:
mi szabjuk meg, hol és mire költünk.
Szembe tudunk szállni a rasszizmussal, bárhol és bármikor bukkanunk is rá.
Akik ma hallgatják az előadásom,
akik részesülnek az említett kiváltságokból,
azoknak módjukban áll fenekestől felforgatni mindent,
és követelni a társadalmi változásokat.
Végső soron az események a mi kezünkben vannak.
Én annyit tudok,
hogy ha valaki állami őrizetben azt mondja: "Nem kapok levegőt",
akkor halálos veszélyben van.
Ám ha a társadalom nem vitatja a rasszizmus levegőjének létjogosultságát,
amelyet minden nap belélegzünk,
akkor az adott társadalom faji igazságossága és egyenlősége
szintén halálos veszélyben van.
Nem lehetnek újabb Altonok,
Garethek és Zahidok,
Olasenisek, Jimmyk, Seanok,
Sherryk és Breonnák,
Christopherek és George-ok.
Ám ez az egész nemcsak a halálról,
hanem az életről is szól.
És arról, tudunk-e mi, emberek együtt gyarapodni.
Ehhez mindenkire szükség van.
A rasszizmus láthatatlan akar maradni.
Leplezzük le!
A rasszizmus hallgatást akar.
Csapjunk zajt!
A rasszizmus közönyt akar.
Határozzuk el, hogy hallatjuk a hangunkat,
élünk kiváltságainkkal és hatalmunkkal,
és mindig harcolunk a faji igazságosságért,
és csatlakozunk a változásért kiáltó hangok egyre erősödő orkánjához.
Legyünk mi a remény.
Csatlakoznak hozzánk?