Prije dvije godine, nakon četiri odslužene godine
u američkim marincima
i premještaja u Irak i Afganistan,
našao sam se u Port-au-Princeu (Haiti, op.prev.)
gdje sam vodio tim veterana i medicinskog osoblja
u nekima od katastrofom najpogođenijih područja grada,
tri dana nakon potresa.
Išli smo na mjesta na koja nitko drugi nije htio ići,
na mjesta na koja nitko drugi nije mogao ići i nakon tri tjedna
nešto smo shvatili. Vojni veterani
su vrlo, vrlo dobri u reagiranju na katastrofe.
A kada smo došli kući, suosnivač i ja,
razmatrali smo to i rekli, postoje dva problema.
problem je što ne postoji prikladan odgovor na katastrofe.
Prespor je. Zastario. Ne koristi najbolju tehnologiju,
niti koristi najbolje ljude.
Drugi problem kojega smo postali svjesni
bio je neprimjerena reintegracija veterana,
a to je tema koja je glavna vijest upravo sada
kada se veterani vraćaju kućama iz Iraka i Afganistana
i muče se vraćajući se civilnom životu.
Pa smo sjeli i razmatrali ta dva problema
i konačno smo shvatili. To nisu problemi.
To su zapravo rješenja. A što time mislim?
Pa, možemo koristiti odgovor na katastrofe kao priliku
za služenje veteranima koji dolaze kući.
Nedavna istraživanja pokazuju da 92% veterana želi
nastaviti služiti kada skinu odoru.
A veterane možemo koristiti za poboljšanje odgovora na katastrofe.
Sada to ima dosta smisla, a u 2010.,
odgovorili smo tsunamiju u Čileu,
poplavama u Pakistanu, poslali smo timove na obuku na granicu Burme i Tajlanda.
Međutim, bilo je to ranije ove godine kada nas je jedan od naših
prvih članova potaknuo da promjenimo fokus u organizaciji.
Ovo je Clay Hunt. Clay je sa mnom bio marinac.
Služili smo zajedno u Iraku i Afganistanu.
Clay je bio s nama u Port-au-Princeu. Također je bio s nama u Čileu.
Početkom ove godine, u ožujku, Clay si je oduzeo život.
To je bila tragedija, ali nas je stvarno prisilila
da ponovno razmotrimo što je to što smo radili.
Clay se nije ubio zbog onoga što se dogodilo
u Iraku i Afganistanu. Clay se ubio
zbog onoga što je izgubio kada se vratio kući.
Izgubio je svrhu. Izgubio je svoju zajednicu.
I ono što je možda najtragičnije, izgubio je samopoštovanje.
I tako, dok smo procjenjivali i dok se slijegala prašina
od te tragedije, shvatili smo, o tim dvama problemima,
u početnim putovanjima naše organizacije,
bili smo organizacija za odgovor na katastrofe koja je koristila
usluge veterana. Imali smo puno uspjeha
te smo stvarno osjećali da mijenjamo paradigmu odgovora na katastrofe.
Međutim nakon Claya, promijenili smo taj fokus i iznenada,
sada nastavljajući dalje, vidimo se
kao organizacija usluge veterana koja koristi odgovor na katastrofe.
Zato što mislimo da možemo veteranima vratiti onu svrhu,
onu zajednicu i ono samopoštovanje.
A tornada u Tuscaloosi i Joplinu te kasnije
uragan Irena, dali su nam priliku da to vidimo.
Sada želim da na trenutak zamislite osamnaestogodišnjeg mladića
koji je maturirao u srednjoj školi u Kansas Cityju, u Missouriju.
Pridružuje se vojsci. Vojska mu daje pušku.
Šalju ga u Irak.
Svakoga dana napušta vod s misijom.
Ta misija je obraniti slobodu obitelji koju je ostavio kod kuće.
Održati ljude oko njega živima.
Uspostaviti mir u selu u kojem radi.
On ima svrhu. No vraća se kući u Kansas City, u Missouri,
možda odlazi na fakultet, možda ima posao,
ali više nema isti osjećaj korisnosti.
Dajte mu motornu pilu. Pošaljite ga u Joplin u Missouriju,
nakon tornada, on ponovo dobiva taj osjećaj.
Unazad, taj isti osamnaestogodišnji mladić maturira u srednjoj školi
u Kansas Cityju, u Missouriju, pridružuje se vojsci,
vojska mu daje pušku, šalju ga u Irak.
Svaki dan gleda iste oči oko sebe.
Napušta vod. Zna da mu ti ljudi čuvaju leđa.
Spavao je u istom pijesku. Živjeli su zajedno.
Jeli su zajedno. Krvarili su zajedno.
On odlazi kući u Kansas City, u Missouriju.
Odlazi iz vojske. Skida odoru.
On više nema to zajedništvo.
Ali stavi 25 takvih veterana u Joplin, u Missouriju,
i oni dobivaju natrag taj osjećaj zajedništva.
Opet, imate osamnaestogodišnjeg mladića koji maturira
u srednjoj školi u Kansas Cityju.
Pridružuje se vojsci. Vojska mu daje pušku.
Šalju ga u Irak.
Stavljaju mu medalju na prsa. Odlazi kući na „ticker tape“ paradu ( parade na kojima se bacaju velike količine usitnjenog papira ili konfeta, op.prev.).
Skida odoru. On sada više nije vodnik Jones
u svojoj zajednici. Sada je Dave iz Kansas Cityja.
On više nema isto samopoštovanje.
Ali pošaljite ga u Joplin nakon tornada,
i netko mu ponovno prilazi,
rukuje se i zahvaljuje mu za službu,
sada ponovo imaju samopoštovanje.
Mislim da je to vrlo važno, zato što upravo sada
netko treba istupiti,
a ova generacija veterana ima priliku
to učiniti ako im se pruži prilika.
Puno vam hvala. (Pljesak)