2012 augusztusában egy sátorban voltam
a Szudán és Dél-Szudán között húzódó határ közelében.
Akkor voltam először menekülttáborban.
Kicsivel múlt éjfél.
A számítógépem képernyője mellett
ott volt egy akkor már csak félpohárnyi, nagyon meleg vodka,
a monitoron előttem pedig ez a fénykép.
Azért küldtek oda, hogy ezt a képet elkészítsem.
Fölmásztam egy póznára, hogy jó legyen a szög,
és lássam, ahogy a várakozó emberek sora a horizontba vész.
Több ezer arc, mindenki szúnyoghálóra,
mogyoróvaj-készítményekre, száraz lencsére vár.
Ahogy a képet néztem,
émelyegni kezdtem.
Attól féltem, lehányom a monitort – lehet, hogy csak a vodka volt az oka,
de szerintem inkább a hatalmas űr, a kapcsolat teljes hiánya aközött,
amit azon a héten láttam és tapasztaltam,
és a kép között, ami a képernyőről bámult rám.
Van egyfajta fotó, amit "menekültfotónak" hívunk.
Ha találkoznak ilyennel, önök is felismerik,
és a fotós is tudja, mikor sikerült ilyet készítenie:
akkor, ha pont olyan, mint minden addig készült, jellegzetes menekültfotó.
Az ilyen képek üzenete egyértelmű.
Általában arról lehet beazonosítani őket, hogy a képen por van, vagy esik az eső.
Általában batyuikat cipelő, fáradt embereket látunk rajtuk,
néha süllyedő hajót,
többnyire viszont inkább kerítést vagy feltekert szögesdrót köteget.
Ezek a képek nem feltétlenül rosszak.
Az igazat megvallva egész hatásosak tudnak lenni.
Csak az a gond velük, hogy egyoldalúak.
Természetesen okkal készülnek ilyenek.
Ezek a fotók olyan sokkolóak, hogy figyelmet követelnek maguknak,
olyan krízishelyzetekre irányítják a figyelmet, ami mellett talán elmennénk.
Nem kérdőjelezik meg viszont
az értékrendünket és az előítéleteinket.
Ha én lennék a saját képeim közönsége,
ezek alapján csak annyit tudnék mondani a menekültekről,
hogy általában éhesek és fáradtak.
Szerintem ennél többet nem nagyon.
Nem tudom, eszembe jutna-e, hogy a menekültek is kötnek házasságot,
hogy a menekültek is tartanak születésnapi bulit,
és hogy, igen, még a menekülteknek is van Facebook profilja.
Az a kép, ami a nyugati világban a menekültekről bennünk él –
és ez az uralkodó, az egyetlen menekültekkel kapcsolatos képünk –,
az embereket egyszerűen áldozatként állítja be.
A róluk szóló történetek is egyoldalúak: lényegük a sajnálat és a bánat.
Olyan képekkel bombáznak újra és újra, melyek illenek ebbe a sztereotípiába,
de ahogy a nigériai regényíró, Chimamanda Ngozi Adichie mondja:
"A sztereotípiákkal nem az a baj, hogy nem igazak,
hanem az, hogy nem adnak teljes képet."
Az ENSZ, számos nonprofit szervezet és a média is imádja a statisztikákat.
A statisztikáknak persze van létjogosultsága.
Segítenek abban, hogy megértsük egy krízis súlyát és komolyságát.
De milyen gyakran használunk statisztikákat arra,
hogy olyan dolgokat vagy embereket írjunk le, amiket vagy akiket szeretünk?
Képzeljük el, hogy egy rémségesen rémes párhuzamos univerzumba kerültünk,
egy olyan helyre, ahol nem tudnák, milyen egy kiskutya,
én pedig statisztikai adatokkal próbálnám ezt önöknek elmagyarázni:
Tudniuk kell, hogy a kutyáknak átlagban 17 farokcsigolyája van,
marmagasságuk nagyjából 28 cm,
a mancsuk körmérete 34,32 mm.
Tudják már, milyen egy kiskutya?
Állítsuk ezt szembe azzal, hogy fél percig játszhatnak egy kutyussal,
vagy elolvassák egy kislány fogalmazását,
aki életében először vitte a kiskutyáját a parkba vagy ki a hóba.
Azt akarom ezzel mondani,
hogy adatokból és statisztikákból sosem fogjuk megtudni azt,
amit történetekből és saját élményeinkből megtudhatunk.
És igen, ha esetleg kíváncsiak rá, ez az én új kutyusom.
(Nevetés)
Úgy hívják, Káposzta. Csudapofa.
A másik dolog, amit a statisztikákról tudni kell az,
hogy bár feladatuk az, hogy az emberiességet számszerűsítsék,
általában inkább elszemélytelenítik azokat,
akikről készülnek.
A statisztikákból megtudhatjuk,
hogy az elmúlt év során
2,1 millió ember szökött át a határon Dél-Szudánból Ugandába.
2,1 millió.
Önök talán okosabbak, mint én, és fel tudják fogni ezt a számot,
de számomra ez az adat értelmezhetetlen.
Ha nem tudom a számot hús-vér emberekhez kötni,
nem mond nekem semmit.
Azért van ez, mert nagy különbség van tudás és információ között.
Véleményem szerint
ahhoz, hogy megértsünk egy olyan mértékű problémát,
mint a menekültválság,
nem statisztikára és nem számokra van szükség,
hanem történetekre, emberi történetekre.
Térjünk vissza a sátramba.
Hajnali két óra van.
A vodkás üveg kétharmada már üres.
Itt ülök, és próbálok szöveget írni a képhez,
amit épp akkor készítettem.
Azt írom, 234 ezer ember jött át a határon,
és bár a szám pontos és igaz,
valami mégis nagyon tisztességtelennek hat benne,
és az egészben, amit itt művelek.
Talán azért, mert amikor ott voltam,
nem a számok tették rám a legnagyobb hatást,
nem az, hogy hány menekült volt,
nem is a szenvedésük mértéke.
Hanem az, hogy ahogy jöttem-mentem köztük, és egész nap fotóztam,
nevetés és mosoly kísért –
egy olyan helyen, ahol úgy gondoltam, ez nem lehetséges.
Bárhol jártam, mindenütt gyerekek játszottak –
úgy mint máshol.
Szandáldarabokat és botokat szedtek fel a földről,
és kisautót építettek belőlük,
amit aztán körbetologattak a táborban.
Összeszedték az eldobott kötözőanyagot, labdát gyúrtak belőle, hogy focizhassanak.
És az, amit akkor éreztem, mikor beszédbe elegyedtem ezekkel az emberekkel,
nem sajnálat volt,
nem is együttérzés.
Tiszteltem őket.
Csodálattal vettem tudomásul,
hogy ez itt nem egy egydimenziós horror-show,
hogy ezek az emberek nem pusztán áldozatok,
hanem tiszteletet érdemlő emberi lények.
Azelőtt egyetlen történetet hallottam menekülttáborokról,
és az borzasztó volt.
És nem is volt igaz. Nem volt teljesen igaz.
A nagyszerű az volt az egészben, hogy itt, ahol az embereket annyi veszteség érte:
elvesztették a gyermekeiket, az otthonukat, a nyájaikat,
a földjüket, és most egy idegen országban, sátrakban élnek,
körülöttük csupa idegen –
ezek az ember nemcsak a méltóságukat őrizték meg,
de olyan nagy szívük volt,
hogy a szeretetre való képességük is megmaradt.
És ezen a ponton nagyon elszégyelltem magam.
Szégyelltem magam a képek miatt, amiket készítettem,
mert így én is sztereotípiát csináltam az ezekből az emberekből.
Ezek alapján csak egyetlen dolgot tudtam érezni irántuk,
félelmet és sajnálatot.
Mi volt a következő lépésem?
Megváltoztam.
Elhatároztam, hogy ahelyett,
hogy 234 ezer név- és arcnélküli menekült történetét mondanám el,
az egyének történetére fogok koncentrálni,
és úgy fogom elmesélni ezeket a világ különböző részein élő,
különböző kulturális háttérrel rendelkező,
más-más bőrszínű embereknek,
hogy ők is azonosulni tudjanak velük,
és át tudják érezni a menekültek helyzetét –
ha csak egy percre is.
Az elképzelés nagyon egyszerű volt:
Megkértem néhány menekültet, meséljék el nekem a történetüket,
és mutassák meg, mi az az egyetlen, legfontosabb tárgy,
amit magukkal hoztak, mikor elmenekültek az otthonukból
és a hazájukból.
Erre épült az a projekt, ami "A legfontosabb holmi" címet kapta.
Ebből szeretnék most megosztani néhány történetet,
amit azoktól hallottam, akikkel találkoztam.
Ő itt Dowla.
Dél-Szudánban találkoztunk.
Azelőtt jó néhány héttel menekült el egy Gabanit nevű kis faluból,
az otthonából, amit lebombáztak.
Dowla hat gyermek édesanyja,
és a legfontosabb tárgy, amit magával hozott,
az a rúd, amit itt a vállára kötözve látnak,
és a hozzá tartozó két kosár.
Előfordult, hogy két-két gyereket cipelt a kosarakban,
az ötödiket a hátán vitte,
a hatodik pedig mellette lépkedett.
Így tette meg a tíznapos utat a hegyi ösvényeken át.
Ő Leila.
Lelilával Észak-Irakban találkoztam épp a tél beállta előtt.
Leila a családjával és három másik családdal,
egy tetőtlen betonépítményben lakott.
Elmesélte,
hogy Szíriában a legfélelmetesebb, a tankok hangja volt.
"Még a repülők zajánál is félelmetesebbek voltak,
mert olyan érzés volt, mintha a tankok kimondottan értem jöttek volna."
A legfontosabb holmi, amit Leila magával hozott,
az a farmernadrág volt, amit a kezében látnak.
Így mesél erről: "A szüleimmel vásároltunk,
órák óta nézelődtünk, de nem találtam semmit, ami tetszett volna,
aztán megláttam ezt a farmert, és tudtam, hogy ez tökéletes lesz nekem,
mert virágok vannak rajta, és én nagyon szeretem a virágokat."
Csak háromszor volt rajta eddig – mindháromszor Szíriában:
kétszer esküvőn, egyszer pedig, mikor a nagypapája jött el látogatóba.
Azt mondta, legközelebb csak akkor veszi fel,
ha megint esküvőre megy,
és bízik benne, hogy az újra Szíriában lesz majd.
Ő Sebastian.
Sebastian hétéves volt, mikor a családja a függetlenségi háború miatt Angolából
a Kongói Demokratikus Köztársaságba menekült.
Ez több mint 60 évvel ezelőtt volt.
Sebastian így beszélt erről: "Emlékszem, nagyon hideg volt,
és édesapám rám adta a zakóját, hogy ne fázzak.
Ez volt rajtam, mikor átjöttünk a határon,
és mindig, mikor ránézek, most is, hogy ezt elmesélem magának,
apámra és Angolára emlékeztet.
Nálam lesz akkor is, ha egy nap visszatérünk Angolába,
így emlékezem majd édesapámra.
Felveszem, mert most már én is apa vagyok."
Két héttel később Sebastian visszatérhetett Angolába.
De nem mindenki ilyen szerencsés.
Ma több mint 65 millió ember van,
akik háború miatt kényszerültek elhagyni az otthonaikat.
65 millió menekült.
Több, mint a második világháborúban.
Több, mint írott történelmük során bármikor.
Más példával, 100 emberből egyet érint ez a probléma.
Még egy történetet szeretnék megosztani önökkel,
még egyet a 65 millióból.
Ez a történet a barátomról, Fayizról szól.
Fayiz nem sokban különbözik önöktől, akik most ebben a teremben ülnek,
és ahelyett, hogy én mesélném el a történetét,
hadd mondja el ő maga, halljuk az ő szavait, az ő hangját.
[A szíriai helyzet nagyon bonyolult.]
[Gyermekeket gyilkoltak meg.]
[Képzeljék csak el, milyen az, hogy mennek haza, és ott találják a gyerekeket...]
[Aludni sem tudtam.]
[Mindent ott hagytam.]
[A nevem Fayiz, és egy kis szír faluból jöttem.]
[Angoltanár vagyok.]
[KAWERGOSK MENEKÜLTTÁBOR, ÉSZAK-IRAK]
[Nem én akartam menekült lenni.]
[Itt a táborban biztonságban tudom a gyermekeimet.]
[Tudom, hogy senki nem fog idejönni azért, hogy megölje őket.]
[Mielőtt Szíriában elkezdődött volna a háború,]
[mi is figyeltük a világ különböző pontjairól menekülő embereket –]
[főleg az afrikaiakat.]
[De sosem gondoltam volna, hogy egy nap én is menekült leszek.]
[A menekült egy ember.]
[Nem idevalósi.]
[Mások a hagyományai, mint a mieink.]
[A menekült emberi lény.]
[Vannak barátai, vannak érzései.]
[Mindene van, amit isten az embernek adott.]
[A menekült szó csak egy politikai kifejezés.]
[Minden nap az otthonainkról álmodunk, vagy a barátainkról, akik ott maradtak.]
[A feleségem jövője és az én jövőm összeomlott.]
[De itt vannak a gyerekeim.]
[Öt év múlva - talán - építhetünk új jövőt számukra.]
[Nekik még van idejük arra, hogy felejtsenek, hogy felkészüljenek,]
[hogy újjáépítsék az otthonaikat.]
[Vigyáznunk kell hát az álmaikra,]
[fontos, hogy vigyázzunk az álmaikra.]
A történetek, melyeket ma este, ma délután hallottak, a háborúról szóltak,
de nem a háború az egyetlen ok, ami menekülésre kényszeríti az embereket.
Sok menekültnek a szerettei miatt kellett menekülnie,
vagy azért kellett elhagyniuk az otthonaikat, a hazájukat,
mert más a bőrük színe,
vagy mert egy etnikai csoport tagjaként láttak világot.
Ma, ebben a korban,
mikor a félelem és az idegengyűlölet könnyen a politika eszközévé válik,
talán még fontosabb, mint valaha, hogy ne felejtsük,
nemcsak a tankok és a bombák miatt menekülünk.
Legközelebb, ha egy ilyen fotót látnak,
egy ilyen drámai fotót,
sok-sok szomorú, batyut cipelő emberrel,
vagy ha legközelebb hallanak egy történetet,
tele megdöbbentő statisztikai adattal
egy olyan embercsoportról, akikről egyébként nem sokat tudnak,
kérdezzenek tovább.
Gondoljanak Leilára és Fayizra,
és ne feledjék, itt nem számokról van szó,
hanem emberekről.
Egy kérdéssel szeretnék elbúcsúzni önöktől:
Ha kapnának fél percet, mielőtt menekülniük kell,
és csak azt vihetnék magukkal, amivel ki tudnak mászni a hátsó ablakon,
hogy aztán nekivágjanak az éjszakának,
és talán soha nem térhetnek vissza,
mit vinnének magukkal?
Mi lenne ez a legfontosabb tárgy?
Köszönöm.
(Taps)