כש 1905 החלה,
אלברט איינשטיין שעמד לחגוג את יום ההולדת 26 עמד לפני חיים כאקדמאי כושל.
רוב הפיזיקאים בזמנו היו מגכחים מול הרעיון
שמשרת הציבור השולי הזה יוכל לתרום הרבה למדע.
ועדיין בשנה הבאה,
איינשטיין פירסם לא אחד,
לא שניים,
לא שלושה,
אלא ארבעה מאמרים יוצאי דופן, כל אחד בנושא אחר,
שיועדו לשנות רדיקלית את הבנתנו של היקום.
המיתוס שאיינשטיין נכשל במתמטיקה הוא בדיוק זה.
הוא שלט בחשבון דיפרנציאלי לבדו בגיל 15
והצליח גם בחטיבה של מינכן
וגם בפוליטכניק השווצרי,
בו הוא למד לתעודת הוראה במתמטיקה ופיזיקה.
אבל דילוג על שיעורים כדי לבלות יותר זמן במעבדה
ולא לטרוח להראות יחס מתאים לפרופסורים שלו
הרידו את כיוון הקרירה שלו מהפסים.
ודילגו עליו אפילו למשרת עוזר מעבדה,
הוא היה צריך להסתפק בעבודה במשרד הפטנטים השווצרי,
שהושגה בעזרת חבר של אביו.
כשעבד שישה ימים בשבוע כפקיד פנטנטים,
איינשטיין עדיין הצליח להשקיע זמן בפיזיקה,
ודן בעבודה האחרונה עם כמה חברים קרובים,
ופירסם מספר מאמרים זניחים.
זו היתה הפתעה גדולה
כשבמרץ 1905 הוא הגיש מאמר עם היפותזה מפתיעה.
למרות עשורים של עדויות שאור הוא גל,
איינשטיין הציע שהוא יכול להיות, למעשה, חלקיק,
והראה שתופעה מסתורית, כמו האפקט הפוטו אלקטרי,
יכולה להיות מוסברת על די ההיפותזה הזו.
לרעיון לעגו במשך שנים לאחר מכן,
אבל איינשטיין פשוט הקדים את זמנו בעשרים שנה.
הדואליות של חלקיק גל נועדה להפוך אבן הפינה של המהפכה הקוואנטית.
חודשיים מאוחר יותר במאי, איינשטיין הגיש מאמר שני,
הפעם נוגע בשאלה בת מאות שנים שהיא האם האטום באמת קיים.
למרות שתאוריות מסויימות נבנו על הרעיון של האטום הבלתי נראה,
כמה מדענים בולטים עדיין האמינו שהם בדיון יעיל,
במקום אובייקט פיזי אמיתי.
אבל איינשטיין השתמש בטיעון גאוני,
והראה שההתנהגות של חלקיקים קטנים
שנעים באקראיות בנוזל, תנועה שידועה כתנועה בראונית,
יכולה להיות מנובאת במדוייק
על ידי התנגשות של מליוני אטומים בלתי נראים.
ניסויים אישרו במהרה את המודל של איינשטיין,
ומפקפקי האטום נסגו מעמדתם.
המאמר השלישי הגיע ביוני.
במשך זמן רב,
איינטשיין היה מטורד מחוסר האחידות
בין העקרונות הפיזיקליים הבסיסים.
הרעיון המבוסס של יחסיות,
שהגיע עוד מימי גלילאו,
טען שתנועה אבסולוטית לא יכולה להיות מוגדרת.
בעוד שהתאוריה האלקטרומגנטית, גם היא מבוססת היטב,
טענה שתנועה אבסולוטית קיימת.
חוסר ההתאמה, וחוסר היכולת לפתור אותה,
השאירו את איינשטיין במה שהוא תאר במצב של לחץ פסיכולוגי.
אבל יום אחד במאי,
אחרי שהוא חשב על הפאזל עם חברו מישל בסו,
העננים התפזרו.
איינשטיין הבין שהניגודיות יכולה להפתר
אם היתה זו מהירות האור שנשארה קבועה,
בלי קשר לנקודת היחוס,
בעוד הזמן והמרחב היו יחסיים לצופה.
לקח לאיינשטיין רק כמה שבועות להגיע לפרטים
ולנסח את מה שהפך להיות ידוע כתורת היחסות הפרטית.
התאוריה לא רק ניפצה את ההבנה הקודמת שלנו של המציאות
אלא גם סללה את הדרך לטכנולוגיות,
שנעו ממאיצי חלקיקים,
ללוויני מיקום גלובליים.
הייתם יכולים לחשוב שזה מספיק,
אבל בספטמבר,
מאמר רביעי הגיע כ"דרך אגב" ממשיך למאמר תורת היחסות הפרטית.
איינשטיין חשב מעט יותר על התאוריה שלו,
והבין שמשתמע גם שמאסה ואנרגיה,
אחת נראתה מוצקה והאחרת כביכול אתרית,
היו למעשה מקבילות.
והיחס בינהן יכול להיות מובע במה שהפכה להיות הנוסחה הכי מפורסמת
והכי משמעותית בהסטוריה:
E=mc^2.
אינשטיין הפך להיות אייקון עולמי מוכר רק לאחר כמעט חמש עשרה שנה.
זה היה רק לאחר שתורת היחסות הכללית שלו אושרה ב 1919
על ידי מדידת עיקום אור כוכבים במהלך ליקוי חמה
שהעיתונות הפכה אותו לסלבריטי.
אבל אפילו אם הוא היה נעלם חזרה אל משרד הפטנטים
ולא משיג כלום אחרי 1905,
ארבעת המאמרים האלה של שנת הפלא שלו
היו נשארים הסטנדרט המוזהב לגאון לא צפוי ומפתיע.