Én egy közpolitikai "okostojás" vagyok.
Olyan adatokat vizsgálok, amelyek az amerikai gazdaság problémáira mutatnak rá:
például a háztartások növekvő adóssága,
csökkenő bérek és juttatások,
állami bevételkiesések.
És próbálok olyan megoldásokat találni,
melyekkel a gazdaságunk egyre több ember számára lehet egyre jövedelmezőbb.
Az adópolitikán
és az infrastrukturális beruházásokon töröm a fejem,
és teljesen begerjedek
elegánsan megtervezett szabályozási rendszerektől.
(Nevetés)
Ezekről a témákról beszéltem
egy élő, betelefonálós közszolgálati tévéműsorban 2016 augusztusában.
Körülbelül a műsor felénél jártunk,
amikor betelefonált egy férfi, aki Garyként mutatkozott be,
Észak-Karolinából,
és azt mondta:
"Fehér férfi vagyok, és előítéleteim vannak."
Aztán részletezte az előítéleteit,
a feketékről beszélt és a bandákról,
drogról és bűnözésről.
De aztán mondott valamit, amit soha nem fogok elfelejteni.
Azt mondta: "De meg akarok változni.
Tudni akarom, mit tehetnék azért, hogy jobb amerikai legyek."
Ne felejtsék, hivatásos közgazdász vagyok,
dollárban és centben mérek,
nem pedig személyes gondolatokban és érzésekben.
Amikor azonban kinyitottam a számat, hogy válaszoljak ennek a férfinak élő adásban,
meglepő módon egyetlen szót tudtam kimondani.
Azt mondtam:
"Köszönöm."
Megköszöntem neki, hogy beismerte az előítéleteit,
hogy meg akart változni, és hogy valahonnan tudta,
hogy ettől jobb amerikaivá válhat.
A beszélgetés Gary és köztem felrobbantotta a netet.
Több mint nyolcmillióan nézték meg,
kommentáradatot indított be a közösségi médiában,
és bekerült a hírekbe.
Úgy vélem, az embereket meglepte,
hogy egy fekete nő ilyen megértő
egy előítéletes fehér férfival szemben,
és meg voltak lepve, hogy egy fehér férfi beismeri az előítéletességét
egy országos csatornán.
Nem sokkal azután, hogy szerepeltünk a médiában,
Gary és én személyesen is találkoztunk.
Azt mondta, megfogadta a tanácsomat.
Azt mondta, a szavaim úgy hatottak rá, mint amikor valaki megpucolja az ablakot,
és beengedi a fényt.
Az évek során Gary és én barátok lettünk.
Gary most azt mondaná, hogy sok mindent tanult tőlem
a rendszerszintű amerikai rasszizmusról és a közpolitikáról.
De én is sokat tanultam Garytől.
Számomra a legnagyobb lecke az,
hogy az saját előítéletei szenvedést okoztak Garynek.
Félelmet, szorongást, elszigetelődést.
Ennek hatására átértékeltem
számos gazdasági problémát,
amelyeket addig a pályám során tanulmányoztam.
Eltűnődtem,
vajon lehetséges, hogy a társadalmunkra jellemző rasszizmus
azokra az emberekre is visszaüt,
akik a kiváltságokból részesülnek?
Ez a kérdés motivált,
ezért az elmúlt években beutaztam az országot,
kutattam, és könyvet írtam.
Mire jutottam?
A rasszizmus rossz politikai döntésekhez vezet.
Gyengíti a gazdaságot.
És nemcsak olyan módon, amely a színes bőrűek számára hátrányos.
Úgy tűnik, ez nem egy nullszaldós játék.
A rasszizmus a fehérek számára is rossz.
Vegyük például,
milyen alacsony az országban a beruházások szintje a közjavak terén,
pedig ezekre mindannyiunknak szüksége van, ezeken mind közösen osztozunk:
iskolák, utak és hidak.
Az Amerikai Mérnökök Társasága szerint
az infrastruktúránk csak hármas alát érdemelne,
és az egy főre jutó beruházások mértéke kisebb, mint a legtöbb fejlett országban.
De nem volt ez mindig így.
Elutaztam az alabamai Montgomerybe,
és ott láttam, miként rombolja le a rasszizmus a közjót,
és befolyásolja a közvéleményt.
Az 1930-as és 40-es években
az egész Egyesült Államokban fellendült a közintézmények létesítése,
amit adódollárokból finanszíroztak.
Az alabamai Montgomeryben ilyen volt például az Oak Park fürdő,
amely a legpompásabb volt a környéken.
Tudják, akkoriban még nem voltak légkondicionálók,
ezért az emberek a forró nyári napokon
felváltva napoztak és csobbantak,
aztán hűsöltek a közeli fák alatt.
Itt találkoztak egymással a város lakói.
Leszámítva, hogy az Oak Park fürdőt,
amit bár Montgomery összes polgára finanszírozott,
csak fehérek látogathatták.
Amikor a szövetségi bíróság ezt végül alkotmányellenesnek minősítette,
a városi tanács reakciója villámgyors volt.
Úgy döntöttek, hogy 1959. január 1-jétől
inkább leeresztik a nyilvános medencét,
mintsem hogy a feketék is használhassák.
A közjó lerombolása
szerte az országban megismétlődött,
nemcsak a déli városokban.
Számos város lezárta a parkokat, strandokat és iskolákat,
válaszul a szegregációt megszüntetni kívánó előírásokra
az 1960-as évek folyamán.
Montgomeryben az egész Városfejlesztési Osztályt bezárták
egy egész évtizedre.
Bezárták a szabadidőközpontokat,
még az állatkerti állatokat is eladták.
Ma is lehet sétálni az Oak Parkban, ahogy én is tettem,
de nagyon kevesen vannak.
Soha nem építették újra a strandot.
A rasszizmusra mindenki ráfizet.
Emlékszem, ugyanezt gondoltam 2008. szeptember 15-én,
amikor hallottam a hírekben, hogy a Lehman Brothers összeomlott.
Nos, a Lehmant,
akárcsak a többi pénzügyi vállalatot, amelyek akkoriban tönkrementek,
egy "mérgező" pénzügyi eszköz túlzott alkalmazása küldte padlóra,
pedig ennek alapját olyasmi adta, ami régen egyszerű volt és biztonságos:
a 30 éves, fix kamatozású jelzáloghitel.
De a pénzügyi válság középpontját és gyökerét jelentő jelzálogoknak
fura, új jellegzetességei voltak.
Átdolgozták és agresszíven forgalmazták őket éveken át,
a középosztálybeli, színes bőrű közösségekben,
például ott, ahol meglátogattam egy lakástulajdonost, Glennt.
Glenn-nek volt egy öröklakása
egy fákkal övezett utcában, Cleveland Mount Pleasant negyedében
több mint egy évtizedig.
De amikor találkoztunk, épp az ingatlan árverése előtt állt.
Akárcsak a szomszédaihoz,
hozzá is bekopogott
egy ügynök azzal, hogy refinanszírozná a jelzáloghitelét.
Azt viszont az ügynök nem mondta el, hogy ez egy új típusú jelzáloghitel.
Jelzáloghitel, megemelt kamatlábbal,
magas végtörlesztéssel,
és előtörlesztési büntetéssel, ha esetleg ki akarna szállni belőle.
Nos, az általános tévhit az volt –
és ma is az –,
hogy Glenn és mások ingatlant vettek, bár nem engedhették volna meg maguknak.
Kockázatos hitelfelvevők voltak.
Láttam, hogy ez a közhiedelem megnehezítette a döntéshozók számára,
hogy olyannak lássák a válságot, amilyen akkor volt,
amikor még lett volna idő megállítani.
Csak ennyi volt az egész.
Egy hiedelem.
A másodlagos jelzáloghitelek többsége jó hitelképességű emberekhez került,
akárcsak Glenn.
Az afroamerikaiaknak és a latinóknak pedig háromszor akkora valószínűséggel
ajánlották ezeket a „mérgező” hiteleket –
még ha jó hitelképességűek voltak is –, mint a fehéreknek.
A probléma nem a hitelfelvevőkben volt,
a problémát maga a hitel jelentette.
Az összeomlást követően
az ország legnagyobb hitelezői – a Wells Fargótól a Countrywide-ig –
büntetést kaptak volna faji diszkriminációért, ha így folytatják.
De erre már túl későn eszméltek rá.
Ezek a hitelek, melyek a hitelezők számára rendkívül jövedelmezőek voltak,
viszont a hitelfelvevők csak bukhattak rajtuk,
a Glennéhez hasonló,
színes bőrűek által lakott városrészeken túl,
a szélesebb, "fehérebb" jelzálogpiacon is elterjedtek.
Az összes nagy, Wall Streeten jegyzett cég érdekelt volt ezekben a hitelekben.
A csúcsponton
minden ötödik jelzáloghitel az országban erre a mintára készült,
és a válság,
a válság, amelyet a kollégáim és én előre láttunk,
mindannyiunknak sokba került.
19 billió dollárnyi elveszett vagyon.
Nyugdíjak, tulajdonosi tőkék, megtakarítások.
Nyolcmillió állás szűnt meg.
A lakástulajdonlási arány azóta sem állt helyre.
Az, hogy évekig hiába szálltam síkra a Glennhez hasonló lakástulajdonosokért,
meggyőzött arról,
hogy nem tört volna ki a pénzügyi válság, ha nincs rasszizmus.
2017-ben Mississippibe utaztam,
ahol autógyári dolgozók egy csoportja szakszervezetbe akart tömörülni.
A juttatások, amiért harcolni akartak –
magasabb fizetés, jobb egészségbiztosítás,
valódi nyugdíj –,
az üzem minden dolgozójának segített volna.
De ahogy egymás után beszéltem az emberekkel –
fehérrel, feketével, szakszervezetpártival vagy ellenzővel –
a faji hovatartozás folyton felmerült.
Joey, egy fehér férfi így adta elő.
Ezt mondta:
"A fehér munkások nem szavaznak igennel, ha a feketék igennel szavaznak.
Ha a feketék mellette vannak, akkor én ellene."
Egy Chip nevű fehér férfi pedig ezt mondta:
"Az a beidegződés, hogy ha felemeled a feketéket,
azzal elnyomod a fehéreket."
Mintha a "dögöljön meg a szomszéd tehene is" mentalitás lenne az uralkodó.
Végül a szakszervezeti szavazás kudarcba fulladt.
Az üzemben a bérek most is alacsonyabbak, mint ott, ahol van szakszervezet,
és az embereket még mindig aggasztja az egészségbiztosításuk.
Tudják, talán csábító lehet
az emberek és a munkások előítéletes hozzáállásra fókuszálni,
amit Mississippiben tapasztaltam.
Engem azonban jobban érdekel azoknak a felelőssége,
akik a profitért rasszista ideológiákat árulnak,
mint azoké, akik kétségbeesésükben meg is veszik azokat.
Utazásaim során viszont olyan helyekre is eljutottam,
ahol azt láttam, hogy ennek nem muszáj így lennie.
Elmentem Maine-be, az ország legfehérebb államába,
a legrégebbi államba,
ahol évente többen halnak meg, mint ahányan születnek,
és elmentem a haldokló gyárvárosba, Lewistonba,
amelyet most éppen új lakók töltenek meg ismét élettel.
Főleg afrikaiak, muszlimok,
bevándorlók és menekültek.
Ott találkoztam egy Cecile nevű hölggyel,
akinek a szülei
a Lewistonba érkező új lakosok legutóbbi hullámával érkeztek.
Francia-kanadai gyári munkások voltak a századfordulón.
Cecile nyugdíjas, de talált egy új életcélt:
megszervezi, hogy kongói menekültek
fehér nyugdíjasokkal találkozzanak a Franco Örökségvédelmi Központban.
(Nevetés)
Ezek a kongói nők és férfiak
segítenek a nyugdíjasoknak felidézni a francia nyelvet,
amit gyerekkoruk óta nem beszéltek.
És ez a két közösség együtt segített egymásnak, hogy otthon érezzék magukat.
Ami a politikai szócséplést illeti
az idegenekről, akik élősködnek a városon:
kétpárti elemzők megállapították, hogy a helyi menekült közösség
40 millió dollár adóbevételt
és 130 millió dollár bevételt termelt.
Beszéltem az önkormányzat képviselőjével,
aki elbüszkélkedett, hogy Lewistonban új iskola épül,
miközben a hasonló városok Maine-ben
sorra bezárják azokat.
Tudják, a megosztottság nagyon sokba kerül.
A nullszaldós gondolkodásmód miatt –
vagyis ha valami az egyik csoportnak nyereség, a másiknak biztos veszteség –
kerültünk ebbe a slamasztikába.
Hiszem, hogy ideje hátat fordítani ennek a régi paradigmának,
és felismerni, hogy a sorsunk összekapcsolódik.
Ha egy valaki megsérül, mindenki megsérül.
De van választásunk.
Az országunk az emberi értékek hierarchiájába vetett hitre épült.
De mi olyan ország akarunk lenni, ahol nincs faji többség.
Nos, továbbra is tehetünk úgy, mintha nem ugyanabban a csapatban játszanánk.
Szabotálhatjuk a sikereinket,
és megbéníthatjuk a saját játékosainkat.
Vagy lehetővé tesszük,
hogy a különbözőségeink megmutassák közös emberi mivoltunkat.
És végül befektethetünk a legnagyobb eszközünkbe:
az emberekbe.
Minden emberbe.
Köszönöm!
(Taps)