אני גיקית של תחום המדיניות הציבורית.
אני חוקרת מידע המצביע על בעיות בכלכלה האמריקאית --
בעיות כגון עלייה בחובות משק הבית,
ירידה בשכר ובהטבות,
קיצוץ בהכנסות וברווחים ציבוריים.
ואני מנסה לאתר פתרונות
שיגרמו לצמיחה כלכלית לכמה שיותר אנשים.
אני מתלהבת ממדיניות מיסוי
והשקעות בתשתיות,
ואני באמת מתלהבת
ממשטרי ויסות המעוצבים בחיננניות.
(צחוק)
אלו סוגי הנושאים שדיברתי אודותם
במופע טלפוני חי ששודר בטלוויזיה הציבורית באוגוסט 2016.
זה היה כבר באמצע התכנית
כאשר גבר לבן התקשר,
והציג את עצמו בתור גרי מקרוליינה הצפונית
והוא אמר...
"אני גבר לבן, ואני גזען".
ואחר כך הוא המשיך ותיאר את דעותיו הגזעניות,
הוא סיפר על אנשים שחורים ועל כנופיות
על סמים ופשע.
אבל אז הוא אמר משהו שאני לא אוכל לשכוח.
הוא אמר, "אבל אני רוצה להשתנות.
ואני רוצה לדעת מה אני יכול לעשות כדי להפוך לאמריקאי טוב יותר."
תזכרו, הקריירה שלי נוגעת במדיניות כלכלית,
שמתורגמת לדולרים וסנטים
לא למחשבות ורגשות אישיים.
אבל ברגע שפתחתי את פי בשביל לענות לאותו אדם,
יצאו לי המילים המפתיעות ביותר.
אמרתי ...
"תודה."
הודיתי לו על כך שהודה כי הוא גזען ובעל דעות קדומות,
על שהוא רוצה להשתנות, ועל הידיעה, איכשהו,
שזה יגרום לו להפוך לאמריקאי טוב יותר.
השיחה ביני לבין גרי הפכה ויראלית.
היא נצפתה מעל 8 מיליון פעמים
ועודדה גלים של תגובות באינטרנט ובמדיה
ושידורי חדשות.
ואני חושבת שאנשים היו מופתעים
שאישה שחורה הראתה גילויי חמלה שכאלו
כלפי אדם גזען לבן,
והם הופתעו שאדם לבן התוודה על דעותיו הגזעניות
בטלוויזיה הלאומית.
לא הרבה זמן אחרי גרי והרגע הויראלי שלי,
נפגשנו.
הוא סיפר לי שהוא לקח את עצתי.
הוא אמר שהדברים שאמרתי הרגישו לו כמו שמישהו בא וניקה את האבק מהחלון
ואיפשר לאור לחדור פנימה.
לאורך השנים, גרי ואני הפכנו לחברים.
וגרי יגיד לכם שלימדתי אותו הרבה
על גזענות שיטתית באמריקה ועל מדיניות ציבורית.
אבל גם אני למדתי רבות מגרי.
והשיעור הגדול ביותר עבורי
היה שהדעות הגזעניות של גרי גרמו לו לסבל.
פחד, חרדה, בידוד.
וזה גרם לי לחשוב מחדש
על הרבה מהבעיות הכלכליות שהתמקדתי בהן
כל הקריירה שלי.
תהיתי,
האם ייתכן שהגזענות החברתית שלנו
במידה שווה, מזיקה, לאותם אנשים שמחזיקים בה
ומונעת מהם להנות מהזכויות שלהם?
מונעת על ידי שאלה זו,
העברתי את שנותיי האחרונות ברחבי המדינה,
במחקר ובכתיבת ספר.
המסקנה שלי?
גזענות מובילה ליצירת מדיניות גרועה.
היא הורסת את הכלכלה שלנו.
ולא רק במובן של הפליית אנשים צבעוניים.
נראה שלא מדובר בסכום אפס.
גזענות היא בעייתית גם כלפי אנשים לבנים.
קחו למשל,
את חוסר ההשקעה של אמריקה בטובת הציבור,
בדברים שכולנו צריכים, שאנחנו חולקים במשותף --
בתי הספר שלנו, הכבישים והגשרים.
התשתיות שלנו קיבלו את הציון כמעט נכשל
מהחברה האמריקאית למהנדסים אזרחיים,
ואנחנו משקיעים פחות לנפש כמעט מכל מדינה מתקדמת אחרת.
אבל זה לא היה כך תמיד.
טיילתי למונטגומרי, אלבמה,
ושם, ראיתי איך גזענות יכולה להרוס את טובת הכלל
ואת רצון הציבור לתמוך בה.
בשנות ה30 וה-40,
ארה"ב המשיכה בפריסה ארצית של מבנים ציבוריים
ממומנים על ידי כספי מיסים,
מה שכלל במונטוגמרי, אלבמה, את פארק המים "Oak",
שהיה הגדול ביותר באזור.
אתם יודעים, אז, לאנשים לא היו מזגנים בבתים,
ולכן הם היו מבלים את ימות הקיץ החמים
בסבב קבוע של השתזפות והשתכשכות במים
ואז התקררות בצילם של עצים באזור.
זה היה מקום המפגש של העיר.
רק שפארק המים הנ"ל,
למרות שהיה ממומן על ידי כל תושבי מונטוגמרי,
קבל בשעריו רק אנשים לבנים.
כאשר לבסוף בית משפט פדרלי לבסוף קבע כי מדובר בעניין לא חוקי,
תגובתו של ראש העיר הייתה מהירה.
החל מה-1 בינואר, 1959,
הוחלט לייבש את הברכה הציבורית
במקום לאפשר גם למשפחות שחורות לשחות בה.
הריסת מבנה ציבורי זה
גרם להד ולשכפול מעשים כאלו בכל רחבי המדינה
לא רק בערים דרומיות.
ערים סגרו את הפארקים הציבוריים, בריכות ובתי ספר,
כל אלו כמענה להפסקת ההפרדה הגזענית,
לכל אורך שנות ה-60.
במונטוגמרי, הם סגרו את כל מחלקת הפארקים
למשך עשור.
הם סגרו את כל מרכזי הבילוי,
הם אפילו מכרו את החיות מגן החיות.
כיום, ניתן לטייל בפארק "Oak", כמו שעשיתי,
אבל לא הרבה אנשים עושים זאת.
הם מעולם לא בנו מחדש את הבריכה.
לגזענות יש מחיר לכולם.
אני זוכרת שהגעתי למחשבה הזאת ב-15 לספטמבר, 2008,
כשלמדתי על החדשות המרעישות אודות נפילת חברת להמן ברות'רס.
חברת להמן הייתה,
כמו כל חברת שירותים פיננסים שעתידה ליפול בימים שעומדים לבוא,
וקרסה בעקבות חשיפה מוגברת לכלי פיננסי רעיל
המבוסס על דבר שהיה פשוט ובטוח בעבר --
משכנתא לבית בשיעור קבוע למשך 30 שנה.
אבל המשכנתאות שהיו בלב ובשורש המשבר הכלכלי
היו בעלות תנאים מיוחדים חדשים.
והם פותחו ושווקו באגרסיביות במשך שנים
בקהילות צבעוניות של מעמד הבייניים
כמו האחת שביקרתי בה כשפגשתי בעל בית בשם גלן.
לגלן היה בית
ברחוב בשכונת מאונט פלזנט בקליבלנד
כבר יותר מעשור.
אבל כאשר פגשתי אותו, הוא כבר היה קרוב למצב של עיקול.
כמעט כמו כל השכנים שלו,
דפק על דלתו מתווך
שהבטיח לממן מחדש את המשכנתא שלו.
אך מה שהמתווך לא סיפר לו שזה היה סוג חדש של משכנתא.
משכנתא בעלת ריבית מתנפחת,
תשלום מנופח
וקנס בשל תשלום מוקדם במידה וינסה לצאת מההסכם.
ההנחה המוטעית,
אז וגם היום,
היא שאנשים כמו גלן קנו נכסים שלא יכלו להרשות לעצמם.
שהם בעצמם היו לווים מסוכנים.
ראיתי איך סטריאוטיפ זה הקשה על קובעי המדיניות
לראות את המשבר כמו שהוא באמת היה
אז, עוד כשהיה זמן לעצור אותו.
אבל זה כל מה שזה היה.
סטראוטיפ.
רוב הלוואות הסאבפריים הלכו לאנשים בעלי קרדיט טוב,
כמו גלן.
אפרו-אמריקנים ולטינים היו בסיכון של פי שלוש--
אפילו אם היו בעלי קרדיט טוב --
מאנשים לבנים, לקבל את ההלואות הרעילות האלו.
הלווה לא היה הבעיה --
הבעייה הייתה ההלוואה עצמה.
אחרי ההתרסקות,
רוב חברות ההלוואה הגדולות של המדינה, מוולס פארגו עד לקאנטריוויד,
נקנסו לבסוף על אפליה גזענית.
אבל ההבנה הגיעה מאוחר מידיי.
ההלואוות האלו, רווחיות עבור המלווים
אבל תוכננו להפיל את הלווים,
התפשטו מעבר לגדרות
של קהילות צבעוניות כמו של גלן
לתוך שוק המשכנתאות הלבן.
כל החברות הגדולות של וול סטריט הימרו על ההלוואות האלו.
כשבשיאו,
אחת מתוך חמש משכנתאות במדינה הייתה בתבנית הזאת,
והמשבר,
המשבר שאני והקולגות שלי ראינו שמגיע ...
עמד לעלות לכולנו.
19 טריליון במונחים של איבוד הון.
פנסיה, הון עצמי, חסכונות.
8 מיליון מקומות עבודה נמחקו.
אחוז בעלי בתים שלעולם לא שוחזר.
שנים שטענתי לשווא עבור בעלי בתים כמו גלן
הותירו אותי משוכנעת:
לא היינו נמצאים במשבר כלכלי אם לא הייתה קיימת גזענות.
בשנת 2017, נסעתי למיסיסיפי,
לקבוצת עובדים במפעל רכב שניסתה להקים התאחדות עובדים.
הזכויות שהם נלחמו עבורן --
שכר גבוה יותר, כיסוי נרחב של ביטוחי בריאות,
פנסיה אמיתית --
הם היו מוכנים לעזור לכל אחד במפעל.
אבל כל בן אדם שדיברתי איתו --
לבן, שחור, בעד האיגוד, נגדו ---
נושא הגזענות היה חוזר ועולה מחדש.
גבר לבן בשם ג'ואי ניסח את זה ככה.
הוא אמר,
"עובדים לבנים חושבים שאני לא אצביע בעד, אם השחורים יצביעו בעד.
אם השחורים בעד, אז אני נגד."
גבר לבן בשם צ'יפ אמר לי,
"המחשבה היא שאם תעזור ותרים את השחורים,
תוריד את הלבנים."
זה כאילו העולם נכנס למנטליות של "אם לי לא טוב, גם לך לא יהיה טוב".
אז, ההצבעה על האיגוד נפלה.
השכר במפעל עדיין נמוך מעמיתיהם שנמצאים תחת התאחדות עובדים,
ואנשים שם עדיין דואגים לביטוח הרפואי שלהם
אתם יודעים, זה אולי מפתה,
להתמקד בגישות הגזעניות
של האנשים והעובדים ששמעתי במיסיסיפי.
אבל אני יותר מעוניינת לתת דין וחשבון
לאנשים שמוכרים רעיונות גזעניים לרווחיותם האישית
מאשר לאלה שכל-כך נואשים בשביל לאכול אותם.
המסעות שלי לקחו אותי גם למקומות
שראיתי, שזה לא חייב להיות ככה.
הלכתי למיין, המדינה הלבנה ביותר בארה"ב,
הזקנה ביותר,
שיש בה יותר מקריי מוות בשנה מלידות,
והלכתי לעיירה הקטנה והמתה הזאת בשם לואיסטון
שקמה לתחייה על ידי אנשים חדשים --
בעיקר אפריקנים, מוסלמים ברובם,
מהגרים ופליטים.
שם, פגשתי אישה בשם ססיל
שהוריה הגיעו בגל האחרון של האנשים החדשים
שהגיעו ללואיסטון.
גל של עובדי בתי חרושת צרפתים-קנדים שהגיעו בתחילת המאה.
ססיל היא גמלאית, אבל היא מצאה משמעות חדשה בחייה,
על ידי ארגון פליטים מקונגו
להצטרף ללבנים הגימלאים למפגשים שלהם במרכז המורשת פרנקו.
(צחוק)
הבנים והבנות מקונגו
עזרו לגמלאים להזכר בשפה הצרפתית
שלא דיברו מאז ימי ילדותם.
וביחד, שתי הקהילות עזרו אחת לשניה להרגיש בבית.
אתם יודעים, עם כל הדיבורים הפוליטיים
אודות הפליטים שמהווים נטל על העיירה,
צוות חשיבה משותף מצא שקהילת הפליטים שם
ייצרה 40 מיליון דולר בהכנסות ממס,
ו130 מיליון בהכנסות אישיות.
ודיברתי עם ראש העיר,
שהתרברב על העובדה שלואיסטון מקימים בית ספר חדש,
כשכל שאר העיירות בסדר גודל שלהם במיין
סוגרות אותם.
אתם יודעים, זה עולה כל כך הרבה להשאר מחולקים.
חשיבת 'סכום אפס' הזו,
שמה שטוב לקבוצה אחת חייב לבוא על חשבון האחר,
זה מה שהוביל אותנו לבלאגן הזה.
אני מאמינה שזה הזמן לדחות את התפיסה הזאת
ולהבין שהעתיד שלנו משותף.
פגיעה באחד היא פגיעה בכולנו.
אתם יודעים, יש לנו בחירה.
האומה שלנו יוסדה על האמונה בהיררכיה של ערכים אנושיים.
אבל אנחנו עומדים להיות מדינה בלי רוב גזעי.
אז אנחנו יכולים להמשיך להעמיד פנים כאילו אנחנו לא באותה הקבוצה.
אנחנו יכולים לחבל בהצלחה שלנו
ולהזיק לשחקנים של הקבוצה שלנו.
או, שביכולתנו לאפשר לשוני
לגלות את האנושיות המושתפת שלנו.
ונוכל סופסוף להשקיע במשאב היקר שלנו.
אנחנו. האנשים.
כל האנשים.
תודה.
(מחיאות כפיים)