Când eram mică aveam multe temeri.
Mi-era teamă de fulgere, insecte,
zgomote puternice și personaje costumate.
Am avut și două fobii severe:
de doctori și de injecții.
În încercarea mea de a scăpa de doctorul de familie,
deveneam atât de agresivă
încât doctorul m-a și plesnit o dată peste față ca să mă potolesc.
Aveam șase ani.
Eram în instinctul de supraviețuire,
iar ca să fiu imobilizată pentru un vaccin era nevoie de trei sau patru adulți,
pe lângă părinții mei.
Mai târziu, familia noastră s-a mutat din New York în Florida,
urma să încep liceul.
Fiind nou-venită la școala parohială,
fără să cunosc pe nimeni,
făcându-mi griji despre cum o să mă integrez,
în prima zi de școală
un profesor face prezența: „Anne Marie Albano”,
la care răspund: [Cu accent Staten Island] „Aici!”
Ea râde și zice: „O, scumpo, ridică-te!
Spune D-O-G”.
Iar eu am răspuns: [Cu accent Staten Island] „Dog?”
Toată clasa a bufnit în râs, odată cu profesorul.
Așa a continuat,
pentru că mai avea multe cuvinte cu care să mă umilească.
Am plecat acasă plângând,
supărată,
cerându-le părinților să merg înapoi în New York,
sau la vreo mănăstire.
Nu voiam să mă întorc la școala aceea. Sub nicio formă.
Părinții m-au ascultat
și mi-au zis că vor vorbi despre asta cu monseniorul din New York,
dar că trebuia să merg la școală zilnic, ca să fac prezența
pentru a mă transfera în clasa a noua în Staten Island.
Toate acestea se întâmplau înainte să existe email și telefoane mobile,
în următoarele câteva săptămâni,
se presupune că se trimiteau scrisori între Arhiepiscopia din Manhattan
și cea din Miami,
și cu Vaticanul,
în fiecare zi mergeam la școală plângând și mă întorceam plângând,
la care mama îmi oferea înștiințări de la vreun cardinal sau episcop:
„Să continue să meargă la școală până îi găsim un loc”.
Eram cumva naivă?
(Râsete)
Într-o zi, câteva săptămâni mai târziu, așteptând autobuzul spre școală,
am întâlnit-o pe Debbie,
ce mi-a făcut cunoștință cu prietenii săi.
Iar ei mi-au devenit prieteni,
iar Papa a răsuflat ușurat.
(Râsete)
Am început să mă calmez și să mă integrez.
Ultimele trei decenii în care am studiat anxietatea la copii
sunt datorate, în parte, incursiunii mele în autocunoaștere.
Am învățat multe.
Pentru tineri, anxietatea e cea mai comună afecțiune psihiatrică
din copilărie.
Aceste tulburări încep timpuriu, de la patru ani,
iar în adolescență, unul din 12 tineri e afectat în mod sever
în abilitățile de a funcționa acasă, la școală și cu prietenii.
Acești copii sunt atât de înspăimântați,
îngrijorați,
incomozi fizic din cauza anxietății.
Nu se pot concentra la școală,
nu se pot relaxa, distra,
nu-și pot face prieteni
și restul lucrurilor pe care le fac copiii.
Anxietatea creează suferință copiilor,
iar părinții sunt martori ai acestei suferințe.
Întâlnind tot mai mulți copii care suferă de anxietate în profesia mea,
a trebuit să mă duc la mama și tata și să le pun câteva întrebări.
„De ce m-ați imobilizat
când mi-era frică de injecții,
și m-ați forțat să le fac?
Și de ce mi-ați spus poveștile acelea ca să merg la școală,
când îmi făceam atâtea griji că voi fi ridiculizată din nou?”
Ei mi-au răspuns: „Ni se frângeau inimile de fiecare dată,
dar știam că acelea erau lucruri pe care trebuia să le faci.
A trebuit să ne asumăm riscul că te vei supăra
așteptând să te obișnuiești cu situația,
odată cu trecerea timpului și acumulării experienței.
Trebuia să fii vaccinată.
Trebuia să mergi la școală”.
Dar părinții mei nu știau
că făceau mai mult decât să mă vaccineze de pojar.
Ei mă imunizau împotriva unei vieți cu tulburări de anxietate.
Anxietatea excesivă într-un copil mic e ca o superbacterie —
infecțios, care se multiplică —
încât mulți dintre tinerii pe care îi consult
au mai multe tulburări anxioase simultan.
De exemplu, au o fobie anume,
plus anxietate de separare, plus anxietate socială, la un loc.
Lăsată netratată,
anxietatea în copilăria timpurie poate duce la depresie în adolescență.
Poate să contribuie și la abuzul de substanțe și suicid.
Părinții mei nu erau terapeuți.
Nu cunoșteau psihologi.
Știau doar că aceste situații erau incomode pentru mine,
dar nu erau dăunătoare.
Anxietatea mea excesivă mi-ar fi dăunat mai mult pe termen lung
dacă m-ar fi lăsat să evit și să scap de situațiile acestea,
fără să învăț cum să tolerez stresul ocazional.
În esență, mama și tata făceau propria lor versiune
de terapie prin expunere,
care este componenta centrală
în terapia cognitiv comportamentală pentru anxietate.
Colegii mei și cu mine am realizat unul dintre cele mai mari studii
asupra tratamentelor pentru anxietate la copii cu vârste între 7 și 17 ani.
Am descoperit că terapia cognitiv comportamentală
de expunere, centrată pe copil,
sau medicamentele cu un inhibitor selectiv de recaptare a serotoninei
sunt eficiente pentru 60% din tinerii tratați.
Iar combinația lor tratează 80% dintre copii în trei luni.
Asta e de bine.
Iar dacă tratamentul continuă,
sau se fac tratamente de expune lunare, cum am făcut pe parcursul studiului,
pot rămâne sănătoși mai mult de un an.
Totuși, după ce s-a încheiat acest studiu,
ne-am întors și am făcut un studiu de urmărire asupra pacienților
și am descoperit că starea multor copii s-a înrăutățit cu timpul.
În ciuda tratamentelor bazate pe dovezi,
am descoperit că aproximativ 40% dintre copii
au rămas bolnavi.
Ne-am gândit mult la rezultatele acestea.
Ce ne scăpa?
Am teoretizat că datorită concentrării
asupra intervențiilor centrate pe copil,
poate că trebuie abordați și părinții,
și implicați și ei în tratament.
Studii din laboratorul meu și ale colegilor de pe glob,
arată o tendință constantă:
părinți bine-intenționați sunt adesea trași din neatenție
în ciclul anxietății.
Cedează, și îi acomodează prea mult pe copiii lor,
și își lasă copiii să evite situațiile dificile.
Vreau să vă gândiți astfel:
Copilul vostru intră în casă plângând.
Are 5–6 ani.
„Nimănui de la școală nu îi place de mine! Copiii sunt răi!
Nimeni nu vrea să se joace cu mine!”
Cum vă simțiți când vă vedeți copilul atât de supărat?
Ce faceți?
Instinctul natural de părinte este să reconforteze copilul,
să îl protejeze și să repare situația.
Să îl suni pe învățător să intervină,
sau pe ceilalți părinți ca să organizați întâlniri de joacă
este normal la vârsta de cinci ani.
Dar ce faceți dacă copilul vostru vine în fiecare zi de la școală plângând?
Le mai rezolvi problemele la 8, 10, 14 ani?
Copiii, pe măsură ce se dezvoltă,
vor întâlni inevitabil situații dificile:
dormitul la prieteni, rapoarte orale,
teste dificile,
intrarea într-o echipă de sport, sau un rol într-o piesă de teatru,
conflicte cu colegii...
Toate aceste situații implică riscuri:
riscul de a nu se descurca, de a nu primi ce își doresc,
riscul de a greși
sau de a fi umilit.
Copiii cu anxietate,
care nu își asumă riscuri, care nu se implică,
nu învață cum să controleze astfel de situații.
Corect?
Pentru că abilitățile se dezvoltă prin expunere pe o perioadă de timp,
expunere repetată la situații zilnice pe care le întâlnesc copiii:
abilități de auto-liniștire,
sau abilitatea de a te calma când ești frustrat,
abilități de rezolvare a problemelor,
inclusiv abilitatea de a rezolva conflictele cu alții,
amânarea satisfacției,
sau abilitatea de a depune un efor constant,
chiar dacă trebuie să aștepți pentru a vedea ce ai realizat.
Acestea, și multe alte abilități se dezvoltă în copii
care își asumă riscuri și se implică.
Și auto-eficacitatea apare,
care înseamnă credința în forțele proprii
și că poți depăși situațiile dificile.
Copiii cu anxietate care evită aceste situații
și îi fac pe alții să le facă în locul lor,
devin din ce în ce mai anxioși cu timpul,
și mai neîncrezători în ei înșiși.
În contrast cu colegii lor care nu suferă de anxietate,
ei încep să creadă că sunt incapabili să controleze aceste situații.
Ei cred că au nevoie de cineva, cineva precum părinții lor
să facă lucruri în locul lor.
Chiar dacă instinctul natural al părinților e să protejeze copiii,
și să îi reconforteze,
în 1930, psihiatrul Alfred Adler
îi avertizase deja pe părinți
că putem să iubim un copil cât de mult ne dorim,
dar nu avem voie să îl facem pe copil dependent.
I-a sfătuit pe părinți să își antreneze copiii, încă de la început,
să stea pe picioarele lor.
De asemenea a avertizat că, dacă copiii capătă impresia
că părinții nu au nimic mai bun de făcut decât să le stea la dispoziție,
atunci vor avea o idee greșită asupra dragostei.
Copiii anxioși din zilele noastre
își sună mereu părinții,
sau le trimit mesaje la orice oră din zi sau din noapte.
Dacă copiii anxioși nu învață mecanisme de adaptare cât sunt tineri,
ce se întâmplă cu ei când cresc?
Conduc un grup pentru părinți de tineri cu tulburări de anxietate.
Tinerii au între 18 și 28 de ani.
Cei mai mulți trăiesc cu părinții,
dependenți de ei.
Mulți dintre ei au fost la școală sau facultate.
Unii au absolvit.
Aproape niciunul nu lucrează,
stau doar acasă fără să facă mare lucru.
Nu au relații însemnate cu ceilalți,
și sunt foarte, foarte dependenți de părinții lor,
ca să facă lucruri în locul lor.
Părinții le fac încă programările la doctor în locul lor.
Le sună vechii prieteni și imploră să îi viziteze.
Spală hainele copiilor, gătesc pentru ei.
Și se află într-un mare conflict cu tânărul adult,
pentru că anxietatea s-a dezvoltat, dar nu și tânărul.
Acești părinți se simt foarte vinovați,
după care mâniați,
după care și mai vinovați.
Bine, ce ziceți de niște vești bune?
Dacă părinții și figurile semnificative din viața copilului
îl pot ajuta să își confrunte temerile
și să își rezolve problemele,
atunci șansele sunt mai mari ca acel copil să-și dezvolte
propriile mecanisme interne de adaptare pentru a controla anxietatea.
Îi învățăm pe părinți să fie prezenți
și să se gândească la reacțiile lor la anxietatea copilului.
Le cerem:
„Observați situația în cauză.
Cât de amenințătoare este situația pentru copilul meu?
Și ce vreau în final să învețe din ea?”
Bineînțeles, vrem ca părinții să asculte cu mare atenție,
dacă un copil e agresat, sau se află în pericol,
vrem ca părinții să intervină,
absolut!
Dar în situațiile zilnice producătoare de anxietate,
părinții își pot ajuta copilul cel mai mult
dacă rămân calmi, raționali,
dacă validează sentimentele copilului,
dar îl ajută,
îl asistă planificând modul în care copilul va administra situația.
Iar atunci — asta e esențial —
copilul să rezolve problema de unul singur.
Bineînțeles, ți se frânge inima să te uiți cum suferă un copil,
după cum mi-au spus părinții după mulți ani.
Când îți vezi copilul suferind,
te gândești că poți interveni, să îl scapi de suferință,
asta e tot ce contează, nu?
Asta vrem să facem.
Indiferent dacă suntem tineri sau bătrâni,
anxietatea excesivă ne face să supraestimăm riscul și stresul,
și să subestimăm abilitatea de a face față.
Știm că expunerea repetată la ceea ce ne sperie reduce anxietatea,
în timp ce construiește resurse și rezistență.
Știau părinții mei ceva.
Tineretul hiper-anxios din ziua de azi nu este ajutat
de protejarea excesivă.
Calmul și siguranța de sine nu sunt doar emoții.
Sunt mecanisme de adaptare pe care părinții și copiii le pot învăța.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)