יש בדיחה ישנה, על שוטר שמסייר במקוף שלו באמצע הלילה,
ונתקל בבחור שעומד תחת פנס רחוב,
ומחפש משהו על הקרקע, עובר מצד לצד,
והשוטר שואל אותו למעשיו.
הבחור עונה שהוא מחפש את המפתחות שלו.
אז השוטר מתעכב לידו,
מחפש גם הוא בתבנית חיפוש מסודרת
במשך שתיים-שלוש דקות.
אין מפתחות.
השוטר שואל: "אתה בטוח?
"תגיד, אתה בטוח שאיבדת כאן את המפתחות?"
והבחור עונה: "לא. למעשה איבדתי אותם שם,
"בקצה השני של הרחוב,
"אבל כאן התאורה טובה יותר."
(צחוק)
קיים היום מושג שאנשים מדברים עליו, והוא "ים נתונים".
הכוונה היא לכל המידע שאנו מייצרים ביחסי הגומלין שלנו
עם האינטרנט ובו,
הכל, מ"פייסבוק" ו"טוויטר"
ועד הורדות מוסיקה, סרטים, מדיה זורמת, כל אלה,
כמו הזרמת השידור של TED.
והאנשים שעובדים עם ים הנתונים אומרים שהבעיה הכי גדולה שלהם
היא שיש לנו כל-כך הרבה מידע.
הבעייה הכי גדולה היא איך לארגן את כל המידע הזה.
אני מבטיח לכם, מהעבודה בתחום הבריאות העולמית,
שזאת איננה הבעייה הכי גדולה שלנו.
כי מבחינתנו, אפילו שבאינטרנט התאורה טובה יותר,
הנתונים שיעזרו לנו לפתור את הבעיות שאנו מנסים לפתור
אינם נמצאים באינטרנט.
איננו יודעים, למשל,
כמה אנשים כרגע הם נפגעי אסונות
או סכסוכים.
איננו יודעים בעצם באילו מרפאות בעולם המתפתח
יש תרופות ובאילו - אין.
אין לנו מושג איך מגיעה האספקה לאותן מרפאות.
איננו יודעים - וזה ממש מדהים בעיני - איננו יודעים
כמה ילדים נולדו -- או כמה ילדים ישנם --
בבולוביה, בבוטסוואנה או בבהוטן.
איננו יודעים כמה ילדים מתו בשבוע שעבר בארצות האלה.
איננו יודעים מהם צרכיהם של הקשישים, של חולי הנפש.
בכל אחת מהבעיות הקריטיות האלה,
או בתחומים הקריטיים האלה שבהם ברצוננו לפתור בעיות,
איננו יודעים בעצם דבר.
וחלק מהסיבה לכך שאיננו יודעים כלום
הוא שמערכות טכנולוגיית המידע שמשמשות אותנו בבריאות העולמית
כדי למצוא את הנתונים לצורך פתרון בעיות אלה
הוא מה שאתם רואים כאן. זאת טכנולוגיה בת כ-5,000 שנה.
חלקכם כבר השתמשו בה.
היא די הולכת ומתיישנת,
אבל היא עדיין משמשת אותנו ל-99% מהדברים שלנו.
זהו טופס נייר.
ואתם רואים כאן טופס נייר
שמחזיקה אחות ממשרד הבריאות של אינדונזיה,
שמשוטטת לה באזורי הכפר
של אינדונזיה, ואני בטוח שזהו יום חם ולח מאד,
והיא תדפוק על אלפי דלתות
במהלך כמה שבועות או חודשים,
תדפוק על הדלתות ותגיד:
"סליחה, אנו רוצים לשאול אתכם כמה שאלות.
"יש לכם ילדים? האם הילדים מחוסנים?"
כי הדרך היחידה שלנו לדעת באמת
כמה ילדים חוסנו במדינת אינדונזיה,
מהו אחוז המחוסנים,
איננה מהאינטרנט, אלא לכתת רגליים ולדפוק על דלתות,
לפעמים - עשרות אלפי דלתות.
לפעמים זה אורך חודשים ואף שנים.
מפקד תושבים באינדונזיה עשוי להימשך שנתיים.
והבעייה עם כל זה, כמובן,
עם כל טפסי הנייר האלה --
ודעו לכם שיש לנו טפסי נייר לכל דבר:
יש לנו טפסי נייר לסקרי חיסונים.
יש לנו טפסי נייר למעקב אחרי הבאים למרפאות.
יש לנו טפסי נייר למעקב אחרי אספקת תרופות או דם --
המון טפסי נייר לכל מיני נושאים,
וכולם מגיעים לאותה נקודת הסיום,
ונקודת הסיום המשותפת נראית בערך כך.
אנו רואים כאן מטענית מלאה נתונים.
כל הנתונים האלה מגיעים מסקר חיסונים אחד ויחיד
במחוז אחד ויחיד במדינת זמביה
שבו השתתפתי לפני כמה שנים.
הדבר היחיד שניסו למצוא בו
הוא מהו אחוז הילדים המחוסנים בזמביה,
ואלה הנתונים שנאספו על גבי נייר במשך שבועות,
ממחוז אחד ויחיד,
שגודלו בערך כגודל מחוז בארה"ב.
אתם יכולים לתאר לעצמכם שבכל מדינת זמביה,
השגת התשובה לשאלה האחת והיחידה הזאת
תיראה בערך כך.
מטענית ועוד מטענית ועוד מטענית,
מלאות בערימה ועוד ערימה ועוד ערימה של נתונים.
ומה שמחמיר יותר את המצב הוא שזאת רק ההתחלה.
כי אחרים שאוספים את כל הנתונים האלה,
ברור שמישהו, שאיזה מסכן --
יצטרך להקליד הכל לתוך מחשב.
כשלמדתי לתואר שני, הייתי לפעמים המסכן הזה.
אני מבטיח לכם שהיו פעמים שלא שמתי לב.
סביר שעשיתי אז הרבה שגיאות
שאיש לא עלה עליהן, וזה פוגע באיכות הנתונים.
אבל נניח שלבסוף המידע מוקלד למחשב,
ומישהו יכול להתחיל לנתח אותו,
וכשיש איזה ניתוח או דו"ח,
התקווה היא שאפשר לקחת את תוצאות איסוף הנתונים הזה,
ולהיעזר בו כדי לשפר את חיסון הילדים.
כי אם יש משהו גרוע יותר בתחום בריאות הציבור העולמית --
אינני יודע מה גרוע יותר מאשר להניח לילדים בעולמנו
למות ממחלות שחיסון יכול למנוע --
מחלות שהחיסון עבורן עולה דולר אחד.
ובכל שנה מתים ממחלות אלה מיליוני ילדים.
והעובדה היא ש"מיליונים" היא הערכה גסה,
כי אין לנו באמת מושג כמה ילדים מתים מזה בכל שנה.
מה שעוד יותר מתסכל הוא שהכנסת הנתונים הזאת,
אותו שלב שעשיתי פעם, כסטודנט,
יכול לפעמים להתמשך 6 חודשים,
לפעמים דרושות שנתיים כדי להקליד את המידע הזה למחשב,
ולפעמים, ולא לעתים רחוקות,
זה בכלל לא קורה.
נסו לקלוט את העובדה הזאת לרגע.
ארגנתם צוותים של מאות אנשים.
הם יצאו לשטח כדי להשיב על שאלה מסוימת.
הוצאתם ודאי מאות אלפי דולרים
על דלק, צילום מסמכים ואש"ל,
ואז משום-מה, התנופה נעצרת או שהכסף נגמר,
וכל זה היה לשווא,
כי אין בכלל מישהו שמקליד את זה למחשב.
התהליך פשוט נקטע. זה קורה כל הזמן.
על זה אנו מבססים את החלטותינו, בתחום הבריאות העולמית:
מיעוט נתונים, נתונים ישנים, אפס נתונים.
אז ב-1995 התחלתי לחשוב איך לשפר את התהליך הזה.
ב-1995 -- זה היה כמובן מזמן,
מפחיד אותי לחשוב כמה מזמן זה היה.
הסרט הכי פופולרי באותה שנה היה "מת לחיות 3".
כפי שאתם רואים, לברוס וויליס היה אז הרבה יותר שיער.
אני עבדתי במרכזים לבקרת מחלות
וגם לי היה אז הרבה יותר שיער.
אבל בעיני, הדבר הכי משמעותי שפגשתי ב-1995
היה זה.
קשה לנו להעלות על הדעת, אבל ב-1995,
זה היה המכשיר הנייד היוקרתי האולטימטיבי.
לא "אייפון", ולא טלפון של גלקסי,
אלא "פאלם פיילוט".
וכשראיתי לראשונה את ה"פאלם פיילוט", חשבתי,
"למה שלא נעלה את הטפסים לפאלם פיילוט
"ונצא לשטח עם פאלם פיילוט אחד,
"שיכול להכיל עשרות אלפי טפסי נייר?
"למה שלא ננסה את זה?
"כי אם נצליח,
"אם נוכל לאסוף את הנתונים פשוט בצורה אלקטרונית, דיגיטלית,
"כבר מההתחלה.
"פשוט נקצר את כל התהליך
"של ההקלדה, להזדקק למישהו שיקליד את זה למחשב.
"נוכל לדלג מיד לשלב הניתוח
"ואז - היישר לשימוש בנתונים כדי להציל חיים."
אז זה מה שהתחלתי לעשות.
בעבודתי במרכז לבקרת מחלות התחלתי לנסוע לתכניות שונות בעולם
ולהכשיר אנשים להשתמש ב"פאלם פיילוט" לאיסוף נתונים,
במקום בנייר.
וזה עבד נהדר.
זה עבד בדיוק כפי שאפשר היה לצפות.
הפלא ופלא!
איסוף נתונים דיגיטלי יעיל יותר מאשר איסופם על גבי נייר.
כשעסקתי בזה, שותפתי העסקית,
רוז, שנמצאת כאן בקהל עם בעלה, מתיו,
רוז עשתה את אותו הדבר בצלב האדום האמריקני.
הבעייה היתה, אחרי כמה שנים כאלה,
שהבנתי -- אחרי שביקרתי בשש או בשבע תכניות --
וחשבתי שאם אשמור על הקצב,
לכל אורך הקריירה שלי,
אצליח להגיע אולי ל-20 או 30 תכניות.
אבל הבעייה היא ש-20 או 30 תכניות,
להכשיר 20 או 30 תכניות בשימוש בטכנולוגיה הזאת,
זו טיפה בים.
הביקוש לכך, הצורך בנתונים כדי לנהל תכניות טובות יותר
רק בתחום הבריאות -- מבלי לציין את יתר התחומים
במדינות המתפתחות -- הוא עצום.
יש מיליונים על מיליונים של תכניות,
מיליוני מרפאות שצריכות לנהל מעקב אחרי תרופות,
מיליוני תכניות חיסון.
יש בתי ספר שצריכים לנהל מעקב נוכחות.
יש המון דברים שעבורם עלינו להשיג נתונים.
והבנתי שאם אמשיך באותה צורה,
אצליח בקושי להזיז משהו
עד סוף הקריירה שלי.
אז התחלתי לאמץ את המוח,
בנסיון לחשוב על התהליך שבו אני עוסק,
איך אני מכשיר אנשים,
ומהם צווארי הבקבוק, מהם המכשולים
שמפריעים להאיץ זאת ולעשות זאת באופן יעיל יותר?
ולצערי הרב, אחרי שחשבתי על זה הרבה,
הבנתי... זיהיתי את המכשול העיקרי.
והמכשול העיקרי, כך התברר -- וזאת תובנה עגומה --
המכשול העיקרי הייתי אני.
מה כוונתי בכך?
פיתחתי תהליך
שבו אני מרכז היקום מבחינת הטכנולוגיה הזאת.
רציתם להשתמש בטכנולוגיה הזאת? הייתם צריכים להגיע אלי.
זה אומר שהייתם צריכים לדעת על קיומי.
ואז היה עליכם למצוא את הכסף לשלם לי ולהביא אותי לארצכם
ולשלם לי על מלון, אש"ל ושכר יומי.
אנו מדברים על 10, 20 או 30 אלף דולר.
וזה, אם היה לי בכלל זמן או מצאתי עבורכם חור ביומן
ולא הייתי בדיוק בחופשה.
הנקודה היא שכל דבר,
כל מערכת שתלויה באדם אחד ויחיד,
או בשניים, שלושה או חמישה בני אדם --
פשוט לא תעמוד בדרישות.
וזאת בעיה שדורשת מאיתנו להתאים את הטכנולוגיה,
ולהתאים אותה עכשיו.
אז התחלתי לחשוב על דרכים שבהן אוכל
להוציא את עצמי מהתמונה.
חשבתי,
"איך אוכל להוציא את עצמי מהתמונה?"
במשך זמן רב.
לפי ההכשרה שלי, הדרך להפיץ טכנולוגיה
כחלק מפיתוח בינלאומי היא תמיד מבוססת-ייעוץ.
מדובר תמיד בחבר'ה שנראים פחות או יותר כמוני,
שטסים ממדינות שנראות פחות או יותר כמו זאת
למדינות אחרות שיש בהן אנשים כהי-עור.
הולכים לשם, מוציאים כסף על טיסות,
מקדישים זמן, מוציאים כסף על אש"ל
ועל מלון וכל השאר.
ככל שידעתי, רק כך אפשר להפיץ טכנולוגיה,
ולא הצלחתי למצוא דרך להימנע מכך.
אבל הנס שקרה --
למען הקיצור, אכנה אותו "הוטמייל".
"הוטמייל" אולי לא נחשב בעיניכם לנס,
אבל זה מה שהוא היה עבורי,
כי שמתי לב, בדיוק כשנאבקתי בבעייה הזאת --
עבדתי אז בעיקר בארצות תת-הסהרה של אפריקה --
שמתי לב שכל עובד בריאות באפריקה של תת-הסהרה
שאיתו עבדתי, היה בעל חשבון ב"הוטמייל".
ואז קלטתי, "רק רגע! --
"ברור שאנשי הוטמייל לא טסים אל משרד הבריאות של קניה
"כדי להכשיר אנשים בשימוש בהוטמייל.
"אז החבר'ה האלה מפיצים טכנולוגיה, מביאים לשם ידע-שימוש בתוכנה
"בלי ממש לטוס סביב העולם.
"אני צריך לחשוב על זה קצת יותר".
עוד אני חושב על זה,
ואנשים התחילו להשתמש עוד יותר בדברים האלה, כמונו.
הם החלו להשתמש ב"לינקד-אין", "פליקר", "ג'ימייל" ו"מפות גוגל" --
כל הדברים האלה.
כמובן שכל הדברים האלה הם מבוססי-ענן
ולא דורשים שום הכשרה.
אין צורך בכלל במתכנתים.
אין צורך ביועצים.
כי המודל העסקי של כל העסקים האלה
מחייב שהדברים יהיו פשוטים עד כדי שנוכל להשתמש בהם בעצמנו,
עם הכשרה מועטה או בכלל לא.
צריך רק לשמוע על זה ולהיכנס לאתר.
אז חשבתי, מה אם נבנה תוכנה
שתעשה את הייעוץ שלי?
במקום להכשיר אנשים להעלות טפסים למכשירים ניידים,
ניצור תוכנה שתאפשר להם לעשות זאת בעצמם ללא הכשרה
וללא המעורבות שלי.
זה בדיוק מה שעשינו.
יצרנו תוכנה בשם "מאגפי", שיש לה מנוע מקוון ליצירת טפסים.
אין צורך לדבר איתי,
צריך רק לשמוע על זה ולהיכנס לאתר.
אפשר ליצור שם טפסים ואחרי שיוצרים את הטפסים,
דוחפים אותם לכל מיני טלפונים ניידים נפוצים.
ברור שכיום עברנו כבר מה"פאלם פיילוט" לטלפון הנייד.
וזה לא חייב להיות טלפון חכם, זה יכול להיות טלפון בסיסי,
כמו זה שמימין, טלפון הסימביאן הבסיסי
שנפוץ מאד במדינות מתפתחות.
ומה שנהדר בזה הוא שזה בדיוק כמו "הוטמייל".
זה מבוסס ענן,
ולא מחייב שום הכשרה, תכנות, יועצים.
ובנוסף, יש עוד כמה יתרונות.
כשבנינו את המערכת הזאת
ידענו שכל העניין הוא, בדיוק כמו עם ה"פאלם פיילוט",
שהיא צריכה לאפשר לכם לאסוף את הנתונים,
להעלות אותם מיד ולקבל את מערך הנתונים שלכם.
אבל מה שגילינו, כמובן, שהיות שהכל כבר ממוחשב,
אפשר ליצור באופן מיידי מפות, ניתוח וגרפים.
אפשר לקחת תהליך שפעם ארך שנתיים
ולדחוס אותו למרחב בן חמש דקות.
שיפור מדהים ביעילות.
עבודה בענן, אפס הכשרה, אין יועצים, אני בחוץ.
וכפי שאמרתי, בשנים הראשונות
בהן ניסיתי לעשות זאת בדרך המיושנת,
של נסיעה לכל ארץ,
הכשרנו בערך 1,000 איש.
מה קרה מאז שיצרנו את זה?
בשלוש השנים הבאות
14,000 איש גילו את האתר,
נרשמו והחלו להשתמש בו כדי לאסוף נתונים:
נתונים לצורך מענה באסונות,
מגדלי חזירים קנדיים שמנהלים מעקב אחרי מחלות חזירים ועדרי חזירים,
אנשים שמנהלים מעקב אחרי אספקת תרופות.
אחת הדוגמאות החביבות עלי, ועד ההצלה הבינלאומי,
יש להם תכנית עבור מיילדות שמתקשות בקריאה וכתיבה,
ובעזרת טלפונים ניידים שעולים 10 דולר,
הן שולחות הודעת טקסט אחת לשבוע, בעזרת התוכנה שלנו,
עם מספר הלידות, מספר המיתות,
וזה נותן לוועד ההצלה הבינלאומי משהו שלא היה לאיש בתחום הבריאות העולמית:
מערכת כמעט-זמן-אמת של ספירת תינוקות,
לדעת כמה ילדים נולדו,
לדעת כמה ילדים יש בסיירה ליאונה,
שהיא המדינה בה זה קורה,
ולדעת כמה ילדים מתים.
"רופאים למען זכויות האדם" --
וכאן אנו חורגים קצת מתחום הבריאות --
הם בעקרון מכשירים אנשים לערוך בדיקות אונס בקונגו,
ושם זו מגיפה,
מגיפה איומה ונוראה,
והם משתמשים בתוכנה שלנו לתיעוד העדויות,
כולל צילומים,
כדי שיוכלו להביא את הפושעים למשפט.
"קאמפד", ארגון צדקה נוסף שפועל מבריטניה --
"קאמפד" משלם למשפחות כדי שבנותיהן יישארו בביה"ס.
הם מבינים שזאת ההתערבות הכי חשובה מצידם.
בעבר הם עקבו אחרי המיקום, הנוכחות והציונים על גבי נייר.
הזמן שחלף מאז שהמורים רשמו את הציונים או הנוכחות
ועד שזה לבש צורת דו"ח היה שנתיים או שלוש.
היום זה בזמן אמת.
והיות שזאת מערכת כה זולה ומבוססת-ענן,
המחיר שלה, לכל חמש המדינות שבהן "קאמפד" משתמשת בה,
וכוללת עשרות אלפי נערות,
המחיר הכולל הוא 10,000 דולר בשנה.
זה פחות מכפי שהרווחתי
בנסיעות ייעוץ של שבועיים.
אז כפי שאמרתי, כשעשינו זאת בדרך המיושנת,
הבנתי שכל עבודתנו היא בעצם טיפה בים --
10, 20, 30 תכניות.
התקדמנו מאד, אבל אני מכיר בכך שכיום,
אפילו העבודה שעשינו כעת עם 14,000 איש,
זו עדיין טיפה בים.
אבל משהו השתנה, ולדעתי זה צריך להיות ברור.
מה שהשתנה כעת הוא
שבמקום תכנית שבה אנו מתאימים את עצמנו בקצב כה איטי
עד שלעולם לא נצליח להגיע לכל האנשים שזקוקים לכך,
ייתרנו את הצורך של האנשים שאנו נגיע אליהם.
יצרנו כלי שמאפשר לתכניות שונות להשאיר ילדים בביה"ס,
לעקוב אחרי מספר התינוקות שנולדים, ומספר התינוקות המתים,
ללכוד פושעים ולהעמידם לדין --
לעשות את כל אלה כדי ללמוד עוד על מה שקורה,
להבין יותר,
לראות יותר...
ולהציל חיים ולשפר חיים.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)