בעיר אלכסנדריה בשנת 415 לספירה,
הבישוף והמושל היו מסוכסכים.
זה החל באי הסכמה על התנהגות של מליציה של נזירים,
והסתיים בהאשמה בכישוף
שהועלתה כנגד אחת הדמויות החזקות ביותר בעיר.
היפאתיה מאלכסנדריה היתה מתמטיקאית בולטת, פילוסופית,
ויועצת למנהיגי העיר.
במאות השנים מאז שחיה,
פרטי חייה היו נושא לויכוח עמוק
וקיבלו מימד אגדי כמעט.
אבל בעוד שאף אחד מכתביה של היפאתיה עצמה לא שרד,
הדיווחים של בני דורה ושל תלמידיה אודות חייה ועבודתה
משרטטים תמונה של התכונות שהפכו אותה למשכילה בעלת שם,
ולמורה אהובה, ולבסוף הובילו לנפילתה.
היפאתיה נולדה בסביבות שנת 355 באלכסנדריה,
אז חלק מהפרובינציה המצרית של האימפריה הרומית המזרחית,
ומרכז אינטלקטואלי.
אביה ת'און היה מתמטיקאי יווני ואסטרונום מוכשר;
אמה לא ידועה.
היפאתיה היתה כנראה ילדה יחידה, ות'און חינך אותה בעצמו.
בבגרותה כבר התעלתה על אביה במתמטיקה ובפילוסופיה,
הפכה למשכילה המפורסמת ביותר בעיר ותפסה את משרתו
בראש האסכולה האפלטונית, שדומה לאוניברסיטה מודרנית.
היא שכללה כלים מדעים, כתבה ספרי לימוד במתמטיקה,
ופיתחה שיטה יעילה יותר לחילוק ארוך.
אבל אולי התרומה החשובה ביותר שלה לחיים האינטלקטואליים
באלכסנדריה נוצרה כתוצאה מההוראה שלה.
הפילוסופיה שהיפאתיה לימדה שאבה מהמסורת של אפלטון ואריסטו,
כמו גם הפילוסוף המיסטי פלוטינוס והמתמטיקאי פיתגורס.
המיזוג של ההשפעות האלו השתלב ליצירת אסכולה שנקראה נאופלטוניזם.
עבור הנאופלטוניסט, למתמטיקה יש אספקט רוחני,
שמחולק בין ארבעת הענפים: אריתמטיקה, גיאומטריה, אסטרונומיה ומוסיקה.
נושאים אלו לא נלמדו רק לשם הסקרנות
או ככלי שימושי, אלא משום שהם אימתו את האמונה
שמספרים הם השפה המקודשת של היקום.
בתבניות החוזרות של נוסחאות אלגבריות ושל צורות גיאומטריות,
במסלולי הכוכבים ובמרווחים ההרמוניים של צלילים מוסיקליים,
הנאופלטוניסטים ראו כח קוסמי רציונלי בפעולה.
התלמידים התעמקו לתוך העולם המתמטי המסודר הזה
כדי להשיג אחדות גבוהה יותר עם הכח המכונה "האחד".
בעוד שהיפאתיה נחשבה לפגאנית --
מונח המתאר את האמונה הרומית המסורתית לפני הנצרות --
היא לא סגדה לאל או לאלים ספציפיים,
ואת הרעיונות שלה אפשר היה ליישם לצד נקודות השקפה דתיות רבות.
יהודים ונוצרים כמו גם סטודנטים פגאנים
הגיעו מכל קצוות האימפריה כדי ללמוד איתה.
הסביבה הלא מפלגת שהיפאתיה טיפחה,
שבה כל התלמידים יכלו להרגיש בנוח,
היתה ראויה לציון במיוחד על רקע המערבולת הדתית והפוליטית
ששיסעה את העיר אלכסנדריה באותה עת.
הנצרות הפכה לאחרונה לדת המדינה באימפריה.
הארכיבישוף המקומי סיריל צבר בקביעות כח פוליטי,
ופקד על מליציות קנאיות של נזירים נוצרים להרוס מסגדים פגאנים
ולהטריד את האוכלוסיה היהודית.
בעשותו זאת, הוא כירסם בסמכותו החילונית של המושל הרומאי אורסטס,
בעצמו נוצרי מתון, מה שהוביל לעימות פומבי מר בין שני האנשים.
לאור העובדה שהיא נתפסה כדמות חכמה ונטולת פניות,
המושל אורסטס התייעץ עם היפאתיה,
שייעצה לו לנהוג בהוגנות ובאיפוק.
אבל כשקבוצה מנזיריו של סיריל עוררה התפרעות,
ופצעה קשות את אורסטס במהלכו, הוא עינה את המנהיג שלהם למוות.
סיריל ומעריציו האשימו את היפאתיה
בכישוף שהסית את אורסטס נגד הנצרות.
במרץ 415, כשהיפאתיה נסעה ברחבי העיר,
מליצית הנזירים של הבישוף גררה אותה מהכרכרה
רצחה אותה בברוטליות וביתרה את גופתה.
מותה של היפאתיה היה נקודת מפנה בפוליטיקה של אלכסנדריה.
בעקבות הרצח שלה,
פילוסופים אחרים מהמסורת היוונית והרומית נמלטו,
ותפקידה של העיר כמרכז למידה דעך.
בדרך ממשית מאד,
רוח הסקרנות, הפתיחות וההוגנות שהיא טיפחה
מתה יחד עימה.