לפני יותר מ-3000 שנה, החל להופיע פרח במרשמי תרופות
בכתבים רפואיים מצריים.
לרוחב המזרח התיכון, גם המינואים העתיקים
כנראה מצאו דרכים להשתמש באותו צמח בשביל ה"היי" שלו.
שתי התרבויות העתיקות עלו על משהו --
אופיום, מיצוי של הפרג המדובר,
יכול לגרום להנאה וגם להפחית כאב.
למרות שאופיום נשאר בשימוש מאז,
רק במאה ה-19 אחת התרכובות הכימיות שלו,
מורפין, זוהתה ובודדה לשימוש רפואי.
מורפין, קודאין, וחומרים אחרים שנוצרים ישירות מהפרג
נקראים אופיאטים.
במאה ה-20, חברות תרופות יצרו מגוון חומרים סינטטיים
שדומים לאופיאטים האלה,
כולל הרואין, הידרוקודון, אוקסיקודון, ופנטניל.
בין אם סינטטיים או נגזרים מאופיום,
החומרים האלה יחד ידועים כאופיואידים.
סינטטיים או טבעיים, חוקיים או לא, סמים אופיואידים
הם משככי כאבים מאוד אפקטיביים, אבל הם גם מאוד ממכרים.
בשנות ה-80 וה-90,
חברות תרופות החלו לשווק משככי כאבים אופיואידים באופן אגרסיבי,
והשתיקו באופן אקטיבי את הפוטנציאל הממכר שלהן,
גם לקהילה הרפואית וגם לציבור.
מספר המרשמים למשככי הכאבים האופיואידים זינק,
וכך גם מספר המקרים של התמכרות לאופיואידים, מה שיצר משבר שנמשך גם היום.
כדי להבין למה אופיואידים כל כך ממכרים,
נעקוב אחרי איך הסמים האלה משפיעים על הגוף האנושי מהמנה הראשונה,
דרך שימוש חוזר, למה שקורה כששימוש מתמשך נפסק.
לכל אחת מהתרופות האלו יש כימיה מעט שונה,
אבל כולן פועלות על מערכת האופיואידים בגוף על ידי הקשרות לקולטני אופיואידים במוח.
האנדורפינים של הגוף ממתנים אותות כאב על ידי הקשרות לקולטנים האלה,
ותרופות אופיואידיות נקשרות הרבה יותר חזק, ליותר זמן.
אז בהשוואה לאנדורפינים, התרופות יכולות למתן כאבים חזקים יותר, לזמן רב יותר.
קולטני אופיואידים משפיעים גם על כל דבר ממצב רוח ועד לפעולות גופניות נורמליות.
בתוך הפעולות האלו, יכולת ההיקשרות שלהן ומשך ההיקשרות
גורמות לכך שההשפעה שלהן חזקה ורחבה יותר
מזו של מולקולות האיתות הטבעיות של הגוף.
כשתרופה נקשרת לקולטני אופיואידים, היא מפעילה את שחרור הדופמין,
שמקושר לתחושת עונג ואולי האחראי
לתחושת האופוריה שמאפיינת "היי" מאופיואידים.
באותו זמן, אופיואידים משתיקים את השחרור של נוראדרנלין,
שמשפיע על עוררות, נשימה, עיכול, ולחץ דם.
מנה טיפולית מפחיתה נוראדרנלין מספיק כדי לגרום לתופעות לוואי
כמו עצירות.
במנות גדולות יותר, אופיואידים יכולים להוריד את קצב הלב והנשימה לרמות מסוכנות,
מה שגורם לאובדן הכרה ואפילו מוות.
במשך הזמן, הגוף מתחיל לפתח הסתגלות לאופיואידים.
הוא יכול להפחית את מספר קולטני האופיואידים,
או לגרום לקולטנים להיות פחות רגישים.
כדי לחוות את אותו שחרור דופמין וההשפעות על מצב הרוח כמו קודם,
אנשים צריכים לקחת מנות גדולות יותר ויותר --
מעגל שמוביל לתלות פיזית ולהתמכרות.
כשאנשים לוקחים יותר אופיואידים כדי לפצות על ההסתגלות,
רמות הנוראדרנלין יורדות יותר ויותר,
עד לנקודה שעלולה להשפיע על פעולות גופניות בסיסיות.
הגוף מפצה על ידי הגברת מספר קולטני הנוראדרנלין
כך שיוכל לזהות כמויות קטנות בהרבה של נוראדרנלין.
זה מגביר את הרגישות לנוראדרנלין,
מה שמאפשר לגוף להמשיך בפעילות באופן נורמלי --
למעשה, הוא הופך לתלוי באופיואידים כדי לשמור על האיזון החדש.
כשמישהו שתלוי פיזית באופיואידים מפסיק לקחת אותם באופן פתאומי,
האיזון מופר.
רמות הנוראדרנלין גוברות תוך יום מהפסקת לקיחת האופיואידים.
אבל לגוף לוקח הרבה יותר זמן להיפתר
מכל קולטני הנוראדרנלין העודפים שיצר.
זה אומר שיש תקופה
שהגוף רגיש מדי לנוראדרנלין.
רגישות היתר הזו גורמת לתופעות גמילה,
כולל כאבי שרירים, כאבי בטן, חום, והקאות.
למרות שהיא זמנית, גמילה מאופיואידים יכולה להיות קשה ביותר.
במקרים קשים, מישהו בגמילה יכול להיות חולה באופן קיצוני
במשך ימים או אפילו שבועות.
אנשים שמכורים לאופיואידים לא בהכרח משתמשים בסמים
כדי שוב להגיע ל"היי", אלא כדי להימנע מתחושת החולי.
הרבה מסתכנים באיבוד שכר או אפילו עבודה בעודם בגמילה,
או אולי אין מי שיטפל בהם במהלך הגמילה.
אם מישהו חוזר לשימוש באופיואידים מאוחר יותר,
הוא עלול להיות בסיכון גבוה למנת יתר,
כי מה שהיה הסטנדרט שלו כשההסתגלות שלו היתה גבוהה,
יכול להיות קטלני עכשיו.
מאז 1980, גדל מספר מקרי המוות ממנות יתר של אופיאודים
באופן מעריכי בארצות הברית,
והתמכרות לאופיואידים התפוצצה גם בעולם.
בעוד מרשמים למשככי כאבים אופיואידים הופכים ליותר מנוטרים,
מקרים של מנת יתר והתמכרות עדיין עולים,
בעיקר בקרב אנשים צעירים.
הרבה מהמקרים המוקדמים של התמכרות היו באנשים מבוגרים,
שהתמכרו למשככי כאבים שנרשמו להם,
או קיבלו מחברים וחברי משפחה עם מרשמים.
היום, אנשים צעירים הרבה פעמים מגיעים למרשמים לתרופות אופיואידיות בדרכים האלה,
אבל עוברים להרואין או אופיואידים סינטטיים לא חוקיים זולים יותר
וקלים יותר להשגה.
מעבר לפיקוח קשוח יותר על משככי כאבים אופיואידים,
מה אפשר לעשות כדי להוריד את העלייה בהתמכרות ומנות-יתר?
תרופה שנקראת נלוקסון היא כרגע ההגנה הכי טובה נגד מנת יתר.
נלוקסון נקשר לקולטני האופיואידים אבל לא מפעיל אותם.
הוא מונע מאופיואידים אחרים להתחבר לקולטנים,
ואפילו מסיר אותם מהקולטנים כדי להפוך את מנת היתר.
התמכרות לאופיואידים היא לעיתים רחוקות מחלה שעומדת בפני עצמה;
הרבה פעמים, אנשים עם תלות באופיואידים גם נאבקים
במחלות נפשיות.
יש גם תוכניות של חולים בבתי חולים ובמרפאות חוץ שמשלבים
תרופות, שרותי בריאות, ופסיכותרפיה.
אבל הרבה מהתוכניות האלו מאוד יקרות,
ולאופציות היותר זולות יכולות להיות רשימות המתנה ארוכות.
הן גם הרבה פעמים דורשות ניקוי שלם מאופיואידים
לפני התחלת הטיפול.
תקופת הגמילה הארוכה והאשפוז המקובל של חודשים רבים,
יכולים להיות בלתי אפשריים לאנשים שמסתכנים באיבוד עבודה ודיור בזמן הזה.
תוכניות תחזוקה נגד אופיואידים נועדו להתמודד עם כמה מהמכשולים האלה,
ולמנוע שימוש לרעה באופיואידים
בשילוב של תרופות וטיפול התנהגותי.
בתוכניות האלו נמנעים מסימפטומים של גמילה בעזרת תרופות
שנקשרות לקולטני האופיואידים מבלי ליצור את ההשפעות הפסיכואקטיביות
של משככי כאבים, הרואין, ואופיואידים אחרים שנמצאים בשימוש לרעה.
מתאדון ובופרנופרין
הן התרופות המגנות מפני אופיואידים הזמינות היום,
אבל רופאים צריכים אישור מיוחד כדי לתת אותן --
למרות שלא נדרשת הכשרה או הסמכה מיוחדת
כדי לתת משככי כאבים אופיואידים.
בופרנופרין יכול להיות כל כך נדיר,
שיש אפילו שוק שחור גדל עבורו.
עדיין יש דרך ארוכה לעבור בלחימה בהתמכרות באופיואידים,
אבל יש משאבים מעולים כדי להכיר את אפשרויות הטיפול.
אם אתם או מישהו אחר שאתם מכירים נאבק בשימוש באופיואידים בארץ,
אפשר לפנות לאתר של משרד הבריאות לקבלת פרטים
בעמוד של: "טיפול ושיקום של מכורים לסמים".
באתר נמצאות גם רשימות של מוסדות טיפוליים
https://bit.ly/3guvavY