Ko sem se pripravljala na tale govor,
sem iskala citate,
ki bi jih lahko delila z vami.
Dobra novica; našla sem tri,
ki so mi bili posebej všeč.
Prvi je od Samuela Johnsona, ki je dejal:
"Ko v življenju izbirate,
ne pozabite živeti."
Druga je Ajshilova, ki nas opominja, da je
"sreča izbira, ki zahteva trud,"
tretjo pa si lasti Groucho Marx, ki pravi:
"Ne bi hotel pripadati nobenemu klubu, ki bi me hotel za člana."
Zdaj pa slaba novica:
Nisem vedela, kateri citat naj izberem in delim z vami.
Sladka tesnoba izbire.
V teh časih postindustrijskega kapitalizma
so izbira, posameznikova svoboda
in ideja samouresničitve
postale ideal.
Poleg tega nas vodi tudi vera v večni napredek.
Črna plat te ideologije
pa se vidi v širitvi tesnobe,
občutkov krivde,
občutkov neprimernosti,
občutkov, da smo pri izbiranju neuspešni.
Na žalost nam ideologija izbire posameznika
preprečuje razmišljanje o družbenih spremembah.
Zdi se, da nas je ta ideologija pravzaprav
zelo učinkovito umirila
v našem političnem in socialnem razmišljanju.
Namesto socialne kritike
se vse bolj obračamo k samokritiki,
včasih celo samouničevalno.
Zakaj je ideologija izbire še naprej tako močna,
celo med ljudmi, ki nimajo veliko izbire?
Kako to, da se celo revni ljudje
tako identificirajo z idejo izbire,
s to racionalno idejo izbire,
ki prevladuje med nami?
Ideologija izbire zelo uspešno
odpira prostor za razmišljanje
o namišljeni prihodnosti.
Dala vam bom primer.
Prijateljica Manja je med študijem na univerzi v Kaliforniji služila denar
z delom pri prodajalcu avtomobilov.
Ko je srečala tipičnega kupca, se je z njim pogovarjala
o načinu življenja,
o tem, koliko želi potrošiti,
koliko otrok ima,
zakaj potrebuje avtomobil.
Tako sta ponavadi dosegla dobro rešitev
glede najprimernejšega avtomobila.
Preden je Manjin kupec odšel,
da bi premislil o nakupu,
mu je dejala:
"Avto, ki ga boste kupili, je popoln,
a čez nekaj let,
ko bodo otroci odšli od doma,
ko boste imeli malo več denarja,
bo popoln tisti drugi avto.
A kar kupujete zdaj, je odlično."
Večina Manjinih kupcev,
ki se je naslednji dan vrnila,
je kupila tisti drugi avtomobil,
ki ga niso potrebovali,
ki je stal odločno preveč denarja.
Manja je bila pri prodaji avtomobilov tako uspešna,
da je kmalu začela prodajati letala.
(smeh)
Ker je toliko vedela o psihologiji ljudi,
je bila dobro pripravljena za trenutno službo
psihoanalitičarke.
Zakaj so bili Manjini kupci tako neracionalni?
Uspešna je bila, ker je znala
v njihovih glavah narisati sliko
idealizirane prihodnosti,
sliko njih samih
uspešnejših, bolj svobodnih,
in zanje je bila izbira drugega avtomobila
znak, da se bližajo idealu,
v katerem jih je Manja že videla.
Zelo redko izbiramo povsem racionalno.
Na izbiro vpliva naša podzavest,
naša skupnost.
Pogosto izbiramo
z ugibanjem, kaj bi drugi
menili o naši izbiri.
Izbiramo tudi
z opazovanjem, kaj izbirajo drugi.
Ugibamo, kaj je družbeno sprejemljiva izbira.
Zaradi tega celo potem,
ko smo že izbrali,
denimo kupili avtomobil,
še vedno beremo ocene avtomobilov,
kot da se želimo prepričati,
da smo prav izbrali.
Izbira povzroča tesnobo.
Povezana je s tveganji, izgubo.
Je zelo nepredvidljiva.
Zaradi tega imajo ljudje
vedno več težav s tem,
da ne izberejo ničesar.
Pred kratkim sem bila na poroki,
kjer sem srečala lepo mlado žensko,
ki mi je takoj začela razlagati o njeni tesnobi pri izbiri.
Dejala je: "Mesec dni sem potrebovala,
da sem se odločila, kaj obleči."
Dodala je: "Tedne sem iskala
hotel za tole noč.
Zdaj pa moram izbrati darovalca sperme."
(smeh)
Bila sem šokirana.
"Darovalca sperme? Zakaj se mudi?"
Rekla je: "Konec leta bom stara 40 let
in zelo slabo sem izbirala moške."
Izbira, ker je povezana s tveganjem,
povzroča tesnobo.
Že slavni danski filozof
Søren Kierkegaard
je dejal, da je tesnoba
povezana z možnostjo možnosti.
Domišljamo si, da danes znamo preprečiti ta tveganja.
Obstaja neskončna analiza trga,
projekcije zaslužka v prihodnosti.
Celo za trg, ki temelji na naključju,
na poljubnosti, menimo, da lahko
racionalno predvidimo, kam gre.
Naključje postaja zelo travmatično.
Lani je moj prijatelj Bernard Harcourt
z Univerze v Chicagu organiziral
konferenco o ideji naključja.
Skupaj sva bila na okrogli mizi
in malo pred predstavitvijo esejev,
nisva poznala esejev drug drugega,
sva se odločila, da bova naključje vzela resno.
Občinstvo sva obvestila,
da bodo slišali
naključni esej,
mešanico dveh del,
pri čemer nisva vedela, kaj bo povedal drugi.
Konferenca je potekala takole:
Bernard je prebral svoj prvi odstavek,
jaz sem prebrala mojega prvega,
on je prebral svojega drugega,
jaz sem prebrala mojega drugega
in tako naprej do konca najinih esejev.
Presenetilo vas bo,
da večina ljudi,
ni menila, da so poslušali
povsem naključni esej.
Niso mogli verjeti,
da bi tako spoštovana profesorja,
kot sva midva,
resno vzela naključje.
Menili so, da sva eseja pripravila skupaj
ter se le delala, da sta naključna.
Živimo v času obilja informacij,
"velikih podatkov",
veliko znanja o notranjosti naših teles.
Razvozlali smo genom.
O možganih vemo več kot prej.
Toda ljudje, presenetljivo,
vse bolj ignorirajo to znanje.
Nevednost in zanikanje naraščata.
Tudi glede gospodarske krize
menimo, da se bomo enostavno prebudili
in vse bo tako kot prej,
da politične ali družbene spremembe niso potrebne.
Tudi glede okoljske krize
menimo, da v tem trenutku ni kaj storiti,
ali da morajo drugi kaj storiti pred nami.
Tudi ko se okoljska kriza zgodi,
denimo katastrofa v Fukušimi,
bo od ljudi iz istega okolja,
z istimi informacijami,
polovica prestrašena zaradi sevanja,
polovica pa ga bo ignorirala.
Psihoanalitiki dobro vedo,
da ljudje začuda
ne čutijo strasti do znanja,
temveč do neznanja.
Kaj to pomeni?
Recimo, da nas ogroža
smrtno nevarna bolezen,
veliko ljudi tega noče vedeti.
Raje zanikajo bolezen,
zato jih ni pametno obveščati,
če sami ne vprašajo.
Raziskave so presenetljivo pokazale,
da ljudje, ki zanikajo svojo bolezen,
včasih živijo dlje od tistih, ki razumsko izberejo
najboljše zdravljenje.
To neznanje
na družbeni ravni ne pomaga dosti.
Če ne vemo, kam gremo,
lahko napravimo veliko socialne škode.
Poleg neznanja
se danes soočamo tudi
z nekakšno očitnostjo.
Francoski filozof
Louis Althusser je pokazal,
da ideologija deluje tako,
da ustvari tančico očitnosti.
Preden sprožimo družbeno kritiko,
je treba to tančico odstreti
in malo drugače razmisliti.
Če se vrnemo k ideologiji
posameznikove racionalne izbire,
pogosto sprejmemo,
nujno je, da ravno tu,
da bomo šli preko očitnosti
in razmišljali malo drugače.
Pogosto se sprašujem,
zakaj še vedno verjamemo v idejo samoustvarjenega človeka,
na katerega se je kapitalizem od vsega začetka zanašal.
Zakaj mislimo, da smo taki gospodarji
lastnih življenj, da lahko racionalno
izbiramo najboljše,
da ne sprejemamo izgub in tveganja?
Šokantno se mi zdi, da včasih zelo revni ljudje
denimo ne podpirajo ideje
višjih davkov za bogate.
Pogosto se še naprej identificirajo
z nekakšno mentaliteto loterije.
No, morda ne verjamejo,
da bodo v prihodnosti uspeli, a morda menijo,
da bo njihov sin mogoče novi Bill Gates.
In kdo bi obdavčil lastnega sina?
Sprašujem se tudi,
zakaj ljudje brez zdravstvenega zavarovanja
ne podpirajo univerzalne zdravstvene oskrbe?
Včasih je ne podprejo, ker se identificirajo
z idejo izbire,
a saj nimajo med čim izbirati.
Margaret Thatcher je dejala,
da družba ne obstaja.
Družbe ni, so samo posamezniki
in njihove družine.
Na žalost ta ideologija še vedno dobro deluje,
zato se revni včasih
sramujejo svoje revščine.
Lahko se počutimo neskončno krive za to,
da ne izbiramo prav,
da zato nismo uspeli.
Strah nas je, da nismo dovolj dobri.
Zato trdo delamo:
dolge ure smo v službi
in dolge ure spreminjamo sebe.
Ko nas je strah izbire,
se včasih hitro odpovemo moči izbire.
Poistovetimo se z gurujem,
ki nam naroča, kaj početi,
s terapevtom za samopomoč
ali s totalitarnim voditeljem,
ki na videz nima dvomov o izbiri,
ki na nek način ve.
Ljudje me pogosto sprašujejo:
"Kaj si se naučila s proučevanjem izbire?"
Odkrila sem pomembno sporočilo.
Pri razmišljanju o izbiri
sem jo nehala jemati preresno, preveč osebno.
Prvič, ugotovila sem, da veliko mojih izbir
ni racionalnih.
Povezane so z podzavestjo,
z ugibanji o tem, kaj izbirajo drugi
ali kaj je družbeno sprejeta izbira.
Sprejemam tudi idejo,
da moramo preseči
razmišljanje o posameznikovi izbiri,
da je treba premisliti družbene izbire,
saj je ideologija izbire za posameznika kot pomirjevalo.
Preprečuje nam razmišljanje o družbenih spremembah.
Toliko časa zapravimo za lastno izbiro,
da komajda razmišljamo
o skupnih izbirah, ki so na voljo.
Ne smemo pozabiti, da je izbira
vedno povezana s spremembo.
Lahko delamo posamezne spremembe.
Lahko pa delamo tudi družbene.
Lahko izberemo več volkov.
Lahko izberemo spremembo okolja,
da bi imeli več čebel.
Lahko izberemo drugačne bonitetne agencije.
Lahko izberemo nadzor nad korporacijami,
namesto da jim dovolimo, da one nadzorujejo nas.
Imamo možnost spreminjanja.
Začela sem z mislijo Samuela Johnsona
ki je dejal, da ko v življenju izbiramo,
ne smemo pozabiti živeti.
Konec koncev, vidite,
sem imela izbiro,
katero od treh misli vzeti
za uvod v moj govor.
Imela sem izbiro,
kot imamo narodi, ljudje
izbiro, da premislimo,
v kakšni družbi želimo v prihodnje živeti.
Hvala.
(aplavz)